title: Презентация на тему: Сатурн

text:
Сатурн
Выполнила
ученица 11-А класса
Приймак Алина
Харьков-2014
Харьковская гимназия №55
Что означает имя «Сатурн» ?
	Интересно, что имя «Сатурн» произошло от римского имени Кронос, который был владыкой титанов в греческой мифологии.
Особенности планеты Сатурн
Шестая планета от Солнца и вторая по величине в Солнечной системе.
Газовый гигант состоит в основном из водорода и гелия.
 Масса планеты Сатурн примерно в 95 раз больше массы Земли.
Сатурн имеет самую низкую плотность из всех планет и  является менее плотным, чем вода.
Желтые и золотые полосы, которые видны в атмосфере Сатурна являются результатом супер-быстрых ветров в верхних слоях атмосферы, скорость которых достигает 1800 км/час.
Сатурн вращается быстрее, чем любая другая планета, кроме Юпитера, совершая один полный оборот за 10,5 часов.
Планета на 13000 км шире в экваторе, чем между полюсами.
Особенности планеты Сатурн
Физические характеристики
Физические характеристики
Физические характеристики
Состав планеты
96,3 процента молекулярный водород;
3,25 процента гелий;
незначительные количества метана, аммиака, водорода дейтерида, этана;
 аэрозоли аммиака льда, аэрозоли воды со льдом, аэрозоли аммиака гидросульфида.
Внутренняя структура
	Планета Сатурн, вероятно,  имеет горячее твердое внутреннее ядро из железа и скального материала, окруженного внешним ядро, которое, скорее всего, состоит из аммиака, метана и воды. Далее идет слой с высокой степенью сжатия, жидкого металлического водорода, а затем область вязкого водорода и гелия.
Орбита и вращение
Спутники и кольца планеты
	Планета Сатурн имеет как минимум 63 спутника. Так как планета была названа в честь Кроноса, владыки титанов в греческой мифологии, то большинство из спутников Сатурна были названы в честь других титанов, их потомков, а также позже в честь гигантов из галльских, инуитских  и норвежских мифов.
	Планета Сатурн на самом деле имеет множество колец из миллиардов частиц льда и камня, размером от зерна сахара до  размера с дом. Кольца считаются мусором, оставшимся от комет, астероидов или разрушенных спутников.
Спутники и кольца планеты
	Галилео Галилей был первым, кто заметил странные объекты на каждой стороне планеты в 1600 году. Голландский астроном Христиан Гюйгенс, который имел более мощный телескоп, сделал предположение, что планета Сатурн имеет  тонкое и плоское кольцо.
Исследование планеты Сатурн
Исследование планеты Сатурн
Первый космический корабль, который достиг  планеты Сатурна, был Пионер 11 в 1979 году. Пролетев на расстоянии в 22 000 км над ним, он смог сфотографировать планету, двое его внешних колец, а также зафиксировал наличие сильного магнитного поля.
Аппарат Вояджер (Voyager)  обнаружил кольца планеты.
Космический аппарат Кассини ( Cassini ) является крупнейшим межпланетным космическим аппаратом, который побывал на орбите Сатурна.

Краткие факты о Сатурне
Если бы Солнце было размером с входную дверь, то Земля была бы размером с монетку, а Сатурн с баскетбольный мяч.
Сатурн – шестая планета от Солнца, находящаяся на расстоянии около 1,4 млрд. км или 9,5 АЕ.
Сатурн совершает полный оборот вокруг Солнца (год на Сатурне) за 29 земных года.
Вокруг планеты обращается 63 известных на данный момент спутника. Титан — самый крупный из них, а также второй по размерам спутник в Солнечной системе
Краткие факты о Сатурне
Сатурн имеет самую захватывающую кольцевую систему из всех планет нашей Солнечной системы. Она состоит из семи колец с несколькими пробелами и промежутками между ними.
Пять миссий посетило Сатурн. Начиная с 2004 года, космический аппарат Кассини изучает Сатурн, его спутники и кольца.
Сатурн не может поддерживать жизнь в том виде, в которой мы ее знаем. Тем не менее, некоторые из спутников Сатурна имеют условия, которые могут поддерживать жизнь.
Спасибо за внимание!


title: Презентация на тему: Сатурн

text:
Сатурн
Виконала учениця 11-А класу
Ковальова Анастасія
Сату́рн — шоста за віддаленістю від Сонця та друга за
розмірами планета Сонячної системи. Сатурн швидко
обертається навколо своєї осі (з періодом — 10,23 години),
складається переважно з рідкого водню і гелію, має товстий
шар атмосфери. Сатурн обертається навколо Сонця за 29,46
земних років на середній відстані 1427 млн км. Екваторіальний
діаметр верхньої межі хмар — 120 536 км, а полярний на
кілька сотень кілометрів менший. В атмосфері Сатурна
міститься 94% водню і 6% гелію Його маса у 95 разів більша
за масу Землі, магнітне поле потужніше в тисячу разів.
Вважається, що Сатурн має невелике ядро з силікатів і заліза,
покрите льодом і глибоким шаром рідкого водню

 Сатурн належить до газових гігантів  він складається переважно
з газів і не має твердої поверхні. Маса планети у 95 разів
перевищує масу Землі, однак середня густина Сатурна становить
усього 0,69 г/см³, це єдина планета Сонячної системи, чия середня
густина менша від густини води
 Середня відстань між Сатурном і Сонцем становить
9,58 а.о. (1430 млн км
Походження Сатурна (як і Юпітера) пояснюють дві основні
гіпотези
Згідно з гіпотезою «контракції», склад Сатурна, подібний до Сонця
(велика частка водню), і, як наслідок, малу густину можна пояснити
тим, що під час формування планет на ранніх стадіях розвитку
Сонячної системи в газопиловому диску утворилися масивні
«згущення», що дали початок планетам, тобто, Сонце і планети
формувалися однаково. Ця гіпотеза не може пояснити відмінності у
складі Сатурна і Сонця

Гіпотеза «акреції» стверджує, що утворення Сатурна відбувалося
у два етапи. Спочатку протягом 200 мільйонів років
формувалися тверді щільні тіла . У цей час з області Юпітера і
Сатурна було дисиповано частину газу, що в подальшому зумовило
різницю в хімічному складі Сатурна і Сонця. Другий етап
розпочався, коли найбільші тіла досягли подвоєної маси Землі. На
другому етапі температура зовнішніх шарів Сатурна сягала
2000 °C

Візитною карткою Сатурна є відомі кільця, що оперізують планету
навколо екватора і складаються з безлічі крижаних часток з
розмірами часток від міліметра до декількох метрів. Вісь
обертання Сатурна нахилена до площини його орбіти на 26° 44',
тому під час руху орбітою кільця змінюють свою орієнтацію
відносно Землі
Існує три головних кільця, названих A, B і C. Вони добре
помітні з Землі. Слабші кільця називають D, E та F. При
ближчому розгляді кілець виявляється дуже багато. Між
кільцями існують щілини, де немає частинок. Найбільшу
щілину, яку можна побачити у середній телескоп із Землі (між
кільцями А и В), названо щілиною Кассіні. Ясними ночами у
потужніші телескопи можна побачити й менш помітні щілини
Кільця є залишками протопланетної хмари, з якої
утворилися всі тіла Сонячної системи
Сатурн має близько 60 супутників (до 2000 року було відомо 18)
і 12 з них — понад 100 км у діаметрі.

Орбіта внутрішніх супутників, Пана і Атласа, лежить біля
зовнішнього краю кільця А. Наступний супутник, Прометей,
відповідає за щілину, що прилягає до внутрішнього краю кільця F.
Потім — Пандора, відповідальна за утворення іншої межі кільця F.
Вони виявлені на фотографіях, зроблених із космічних апаратів.
Наступні два супутники — Епіметей і Янус — виявлені з Землі, вони
поділяють спільну орбіту. Різниця у відстані до Сатурна становить
лише 30-50 кілометрів

1979 року космічний апарат «Піонер-11» пролетів на відстані 20
тис. км від Сатурна і зробив фото планети та її супутників, хоча
роздільна здатність була надто низькою, щоб можна було розгледіти
подробиці рельєфу поверхні.
«Вояджер-1» відвідав планетну систему в листопаді 1980 і отримав
перші зображення високої роздільної здатності. У серпні 1981 року
роботу продовжив«Вояджер-2», засвідчивши змінний характер
атмосферних утворень на планеті.
Міжпланетна станція «Кассіні-Гюйгенс» вийшла на орбіту Сатурна 1
липня 2004 року. Вона неодноразово пролітала біля Титана й
висадила на нього спускний апарат «Гюйгенс». Завдяки отриманим
фото вдалося розглянути озера та гори на супутнику. Отримані зі
станції фотографії дозоволили відкрити нові супутники, уточнити
структуру кілець, виявити блискавки на поверхні планети

2011 року стало відомо, що Сатурн надсилає в
космос складні радіосигнали. За словами
астрономів, варіації сигналів на Сатурні
контролюються обертанням планети і змінюються
з часом, збігаючись із сезонами на Сатурні.
В англійській мові день
тижня субота (англ. Saturday) походить від назви
планети Сатурн (англ. Saturn), названої у свою
чергу іменем римського бога рільництва Сатурна

Дякую за увагу!


title: Презентация на тему: Сатурн

text:
Сатурн
Сатурн — шестая планета от Солнца и вторая по размерам планета в Солнечной системе после Юпитера. Сатурн, а также Юпитер, Уран и Нептун, классифицируются как газовые гиганты. Сатурн назван в честь римского бога Сатурна, аналога греческого Кроноса (Титана, отца Зевса), вавилонского Нинурты и индийского Шани.

О Сатурне
В глубине атмосферы Сатурна растут давление и температура, и водород постепенно переходит в жидкое состояние, однако этот переход является постепенным. На глубине около 30 тыс. км водород становится металлическим (а давление достигает около 3 миллионов атмосфер). Циркуляция электротоков в металлическом водороде создаёт магнитное поле (гораздо менее мощное, чем у Юпитера).

Что внутри Сатурна

Сатурн — одна из пяти планет Солнечной системы, легко видимых невооружённым глазом с Земли. В максимуме блеск Сатурна превышает первую звёздную величину. Чтобы наблюдать кольца Сатурна, необходим телескоп диаметром не менее 15 мм. При апертуре инструмента в 100 мм видна более тёмная полярная шапка, тёмная полоса у тропика и тень колец на планете. А при 150—200 мм станут заметны четыре-пять полос облаков в атмосфере и неоднородности в них, но их контраст будет заметно меньше, чем у юпитерианских.

Можно ли увидеть сатур невооружённым глазом?
Сегодня известно, что у всех четырёх газообразных гигантов есть кольца, но у Сатурна они самые заметные. Кольца расположены под углом приблизительно 28° к плоскости эклиптики. Поэтому с Земли в зависимости от взаимного расположения планет они выглядят по-разному: их можно увидеть и в виде колец, и «с ребра».
Как предполагал ещё Гюйгенс, кольца не являются сплошным твёрдым телом, а состоят из миллиардов мельчайших частиц, находящихся на околопланетной орбите.
Существует три основных кольца и четвёртое — более тонкое.

Кольца Сатурна.

По состоянию на февраль 2010 г. известно 62 спутника Сатурна. 12 из них открыты при помощи космических аппаратов: Вояджер-1 (1980), Вояджер-2 (1981), Кассини (2004—2007). Большинство спутников, кроме Гипериона и Фебы, имеет синхронное собственное вращение — они повёрнуты к Сатурну всегда одной стороной. Информации о вращении самых мелких спутников нет.

Спутники
Сатурн, в честь которого была названа планета был первоначально римским богом земледелия. Позднее он был отождествлён с Кроносом, предводителем титанов.

В честь кого назвали Сатурн
Конец


title: Презентация на тему: Сатурн

text:
0,055 723 219
113,642 811°
336,013 862°
61
0,097 96 ± 0,000 18
26,73°
83,537°


title: Презентация на тему: Сатурн

text:
0,056
2,5°


Презентация на тему: Роберт Шекли


Презентация на тему: Самодельный любительский.Телескоп - рефрактор


Презентация на тему: Сатурн и его « глаз «


Презентация на тему: сатурн его спутник


Презентация на тему: Розвиток космонавтики


Презентация на тему: Сатурн и его спутники


title: Презентация на тему: Сатурн

text:
Сатурн

Сату́рн — шоста за віддаленістю від Сонця та друга за розмірами планета Сонячної системи. Сатурн швидко обертається навколо своєї осі (з періодом — 10,23 години), складається переважно з рідкого водню і гелію, має товстий шаратмосфери. Сатурн обертається навколо Сонця за 29,46 земних років на середній відстані 1427 млн км
Сатурн належить до газових гігантів: він складається переважно з газів і не має твердої поверхні. Маса планети у 95 разів перевищує масу Землі, однак середня густина Сатурна становить усього 0,69 г/см³, це єдина планета Сонячної системи, чия середня густина менша від густини води. Тому, хоча маси Юпітера і Сатурна відрізняються більше, ніж утричі, їхні екваторіальні діаметри відрізняються лише на 19%. Густина інших газових гігантів значно більша (1,27—1,64 г/см³). Прискорення вільного падіння на екваторі становить 10,44 м/с², що можна порівняти зі значеннями на Землі та Нептуні, але набагато менше, ніж на Юпітері. Екваторіальний радіус планети дорівнює 60 300 км, а полярний — 54 400 км;
Середня відстань між Сатурном і Сонцем становить 1430 млн км. Рухаючись із середньою швидкістю 9,69 км/с, Сатурн обертається навколо Сонця приблизно за 29,5 років (10 759 днів). Відстань Сатурна від Землі змінюється в межах від 8,0 до 11,1 а.о. (1195—1660 млн км), середня відстань під час протистояння — близько 1280 млн км. Сатурн і Юпітер обертаються майже в точному резонансі (2:5).
Видимі під час спостережень характерні об'єкти атмосфери Сатурна обертаються з різною швидкістю залежно від широти. Як і у випадку Юпітера, є кілька груп таких об'єктів. Так звана «Зона 1» має період обертання 10 год 14 хв 00 с. Вона простягається від північного краю південного екваторіального поясу до південного краю північного екваторіального поясу. На інших широтах Сатурна, складових «Зони 2», період обертання спочатку було оцінено в 10 год 39 хв 24 с (810,76 °/день). Згодом дані було переглянуто: нова оцінка — 10 год, 34 хв та 13 с. «Зона 3», наявність якої передбачається на основі спостережень радіовипромінювання планети під час польоту «Вояджера-1», має період обертання 10 год 39 хв 22,5 с.
Періодом обертання Сатурна навколо осі вважають 10 годин 34 хвилини і 13 секунд
Існує три головних кільця, названих A, B і C. Вони добре помітні з Землі. Слабші кільця називають D, E та F. При ближчому розгляді кілець виявляється дуже багато. Між кільцями існують щілини, де немає частинок. Найбільшу щілину, яку можна побачити у середній телескоп із Землі (між кільцями А и В), названо щілиною Кассіні. Ясними ночами у потужніші телескопи можна побачити й менш помітні щілини.


text:
Prezented.Ru
Prezented.Ru


Презентация на тему: Сатурн: Властелин Колец


title: Презентация на тему: Сатурн

text:
Планеты солнечной системы
Сатурн
Сату́рн — шестая планета от Солнца и вторая по размерам планета в Солнечной системе после Юпитера. Сатурн, а также Юпитер, Уран и Нептун, классифицируются как газовые гиганты. Сатурн назван в честь римского бога Сатурна, аналога греческого Кроноса (Титана, отца Зевса) и вавилонского Нинурты. Символ Сатурна — серп (Юникод: ♄).
В основном Сатурн состоит из водорода, с примесями гелия и следами воды, метана, аммиака и «горных пород». Внутренняя область представляет собой небольшое ядро из горных пород и льда, покрытого тонким слоем металлического водорода и газообразным внешним слоем. Внешняя атмосфера планеты кажется спокойной и безмятежной, хотя иногда на ней появляются некоторые долговечные особенности. Скорость ветра на Сатурне может достигать местами 1800 км/ч, что значительно больше, чем, например, на Юпитере. У Сатурна имеется планетарное магнитное поле, занимающее промежуточное звено по мощности между магнитным полем Земли и мощным полем Юпитера. Магнитное поле Сатурна простирается на 1 млн км в направлении Солнца. Ударная волна была зафиксирована Вояджером-1 на расстоянии в 26,2 радиуса Сатурна от самой планеты, магнитопауза расположена на расстоянии в 22,9 радиуса.
Сатурн обладает заметной кольцевой системой, состоящей главным образом из частичек льда, меньшего количества горных пород и пыли. Вокруг планеты обращается 61 известный на данный момент спутник. Титан — самый крупный из них, а также второй по размерам спутник в Солнечной системе (после спутника Юпитера, Ганимеда), который превосходит по своим размерам планету Меркурий и обладает единственной среди множества спутников Солнечной системы плотной атмосферой.
    Верхние слои атмосферы Сатурна состоят на 93 % из водорода (по объёму) и на 7 % — из гелия (по сравнению с 18 % в атмосфере Юпитера). Имеются примеси метана, водяного пара, аммиака и некоторых других газов. Аммиачные облака в верхней части атмосферы мощнее юпитерианских.
    По данным «Вояджеров», на Сатурне дуют сильные ветра, аппараты зарегистрировали скорости воздушных потоков 500 м/с. Ветра дуют, в основном, в восточном направлении (по направлению осевого вращения). Их сила ослабевает при удалении от экватора; при удалении от экватора появляются также и западные атмосферные течения. Ряд данных указывают, что ветры не ограничены слоем верхних облаков, они должны распространяться внутрь, по крайней мере, на 2 тыс. км. Кроме того, измерения «Вояджера-2» показали, что ветра в южном и северном полушариях симметричны относительно экватора. Есть предположение, что симметричные потоки как-то связаны под слоем видимой атмосферы.
   В атмосфере Сатурна иногда появляются устойчивые образования, представляющие собой сверхмощные ураганы. Аналогичные объекты наблюдаются и на других газовых планетах Солнечной системы (Большое красное пятно на Юпитере, Большое тёмное пятно на Нептуне). Гигантский «Большой белый овал» появляется на Сатурне примерно один раз в 30 лет, в последний раз он наблюдался в 1990 году (менее крупные ураганы образуются чаще).
Не до конца понятным на сегодняшний день остаётся такой атмосферный феномен Сатурна, как «Гигантский гексагон». Он представляет собой устойчивое образование в виде правильного шестиугольника с поперечником 25 тыс. километров, которое окружает северный полюс Сатурна.
   В атмосфере обнаружены мощные грозовые разряды, полярные сияния, ультрафиолетовое излучение водорода. В частности, 5 августа 2005 космический аппарат Кассини зафиксировал радиоволны, вызванные молнией.
Атмосфера
Исследования Сатурна
   Сатурн — одна из пяти планет Солнечной системы, легко видимых невооружённым глазом с Земли. В максимуме блеск Сатурна превышает первую звёздную величину.
   Впервые наблюдая Сатурн через телескоп в 1609—1610 годах, Галилео Галилей заметил, что Сатурн выглядит не как единое небесное тело, а как три тела, почти касающихся друг друга, и высказал предположение, что это два крупных спутника. Два года спустя Галилей повторил наблюдения и, к своему изумлению, не обнаружил спутников.
   В 1659 году Гюйгенс, с помощью более мощного телескопа, выяснил, что «компаньоны» — это на самом деле тонкое плоское кольцо, опоясывающее планету и не касающееся её. Гюйгенс также открыл самый крупный спутник Сатурна — Титан. Начиная с 1675 года изучением планеты занимался Кассини. Он заметил, что кольцо состоит из двух колец, разделённых чётко видимым зазором — щелью Кассини, и открыл ещё несколько крупных спутников Сатурна.
  В 1997 году к Сатурну был запущен аппарат Кассини-Гюйгенс и, после семи лет полёта, 1 июля 2004 года он достиг системы Сатурна и вышел на орбиту вокруг планеты.   Основными задачами этой миссии, рассчитанной минимум на 4 года, является изучение структуры и динамики колец и спутников, а также изучение динамики атмосферы и магнитосферы Сатурна. Кроме того, специальный зонд «Гюйгенс» отделился от аппарата и на парашюте спустился на поверхность спутника Сатурна Титана.
   В 1979 году космический аппарат «Пионер-11» впервые пролетел вблизи Сатурна, а в 1980 и 1981 годах за ним последовали аппараты «Вояджер-1» и «Вояджер-2». Эти аппараты впервые обнаружили магнитное поле Сатурна и исследовали его магнитосферу, наблюдали штормы в атмосфере Сатурна, получили детальные снимки структуры колец и выяснили их состав.
   В 1990-х годах Сатурн, его спутники и кольца неоднократно исследовались космическим телескопом Хаббл. Долговременные наблюдения дали немало новой информации, которая была недоступна для «Пионера-11» и «Вояджеров» при их однократном пролёте мимо планеты.
В 1990г открыт 18-й спутник, а в 2000 году еще 12 небольших спутников, по всей видимости захваченных планетой астероидов. В конце 2004г Гавайские астрономы обнаружили еще 12 новых спутников  неправильной формы диаметром от 3 до 7 километров с помощью КА "Cassini". Версию о захвате подтверждает то, что 11 из 12 тел обращаются вокруг планеты в направлении, отличном от свойственного "основным" спутникам. Об этом же свидетельствует сильная вытянутость и исключительно большой - порядка 20 миллионов километров - диаметр орбит. В течение 2006 г. команда учёных под руководством Дэвида Джуитта из Гавайского университета, работающих на японском телескопе Субару на Гавайях, объявляла об открытии 9 спутников Сатурна (Всего с 2004 года команда Джуитта обнаружила 21 спутник Сатурна). В первом полугодии 2007 года добавилось еще 5 спутников и общее количество достигло числа 60. 15 августа 2008 года в ходе изучения изображений, сделанных «Кассини» во время 600-дневного исследования кольца G Сатурна, открыт 61-й спутник.
Кольца Сатурна
видимы с Земли в небольшой телескоп. Они состоят из тысяч и тысяч небольших твердых частиц из камней и льда, которые вращаются вокруг планеты. Существует 3 основных кольца, названных A, B и C. Они различимы без особых проблем с Земли. Есть и более слабые кольца – D, E, F. При ближайшем рассмотрении колец оказывается великое множество. Между кольцами существуют щели, где нет частиц. Та из щелей, которую можно увидеть в средний телескоп с Земли (между кольцами А и В), названа щелью Кассини. В ясные ночи можно даже увидеть менее заметные щели. Внутренние части колец вращаются быстрее внешних.
Ширина колец равна 400 тыс. км, однако в толщину они составляют всего несколько десятков метров. Сквозь кольца можно увидеть звезды, хотя свет их при этом заметно ослабевает. Все кольца состоят из отдельных кусков льда разных размеров: от пылинок до нескольких метров в поперечнике. Эти частицы двигаются с практических одинаковыми скоростями (около 10 км/с), иногда сталкиваясь друг с другом. Под действием спутников кольцо немного выгибается, переставая быть плоским: видны тени от Солнца.Плоскость колец наклонена к плоскости орбиты на 29°. Поэтому в течение года мы видим их максимально широкими, после чего их видимая ширина уменьшается, и, примерно через 15 лет, они превращаются в слабо различимую черту.Кольца Сатурна постоянно будоражили воображение исследователей своей уникальной формой. Кант первым предсказал существование тонкой структуры колец Сатурна.     В течение XX века шло постепенное накопление новых данных о планетных кольцах: получены оценки размеров и концентрации частиц в кольцах Сатурна, спектральным анализом установлено, что кольца – ледяные, открыто загадочное явление азимутальной переменности яркости колец Сатурна.
Интересные факты
На Сатурне нет твёрдой поверхности. Средняя плотность планеты — самая низкая в Солнечной системе. Планета состоит, в основном, из водорода и гелия, 2-х самых лёгких элементов в мировом пространстве. Плотность планеты составляет всего лишь 0,69 плотности воды. Это означает, что если бы существовал океан соответствующих размеров, Сатурн бы плыл по его поверхности.
Автоматический космический аппарат Кассини, который в настоящее время (октябрь 2008 г.) обращается вокруг Сатурна, передал изображения северного полушария планеты. С 2004 года, когда Кассини подлетел к ней, произошли заметные изменения, и теперь оно окрашено в необычные цвета. Причины этого пока непонятны. Хотя пока неизвестно, почему возникла окраска Сатурна, предполагается, что недавнее изменение цветов связано со сменой времён года.
Облака на Сатурне образуют шестиугольник - гигантский гексагон. Впервые это обнаружено во время пролётов Вояджера около Сатурна в 1980-х годах, подобное явление никогда не наблюдалось ни в одном другом месте Солнечной системы. Если южный полюс Сатурна с его вращающимся ураганом не кажется странным, то северный полюс можно считать гораздо более необычным. Странная структура облаков получена на инфракрасном изображении, космическим аппаратом Кассини в октябре 2006 года. Изображения показывают, что шестиугольник оставался стабильным за 20 лет после полёта Вояджера. Фильмы, показывающие северный полюс Сатурна, демонстрируют сохранение шестиугольной структуры облаков во время их вращения. Отдельные облака на Земле могут иметь форму шестиугольника, но, в отличие от них, у облачной системы на Сатурне есть шесть хорошо выраженных сторон почти равной длины. Внутри этого шестиугольника могут поместиться четыре Земли. Полного объяснения этого явления пока нет.
Литература:
Вивипедия
БЭКиМ
Другие интернет-ресурсы
Британские астрономы обнаружили в атмосфере Сатурна новый тип полярного сияния. 12 Ноября 2008 года камеры автоматического корабля Кассини получили изображения северного полюса Сатурна в инфракрасном диапазоне. На этих кадрах исследователи обнаружили полярные сияния, каких не наблюдали ещё ни разу в Солнечной системе. На изображении эти уникальные сияния окрашены в голубой цвет, а лежащие внизу облака — в красный. На изображении прямо под сияниями видно обнаруженное ранее шестиугольное облако. Полярные сияния на Сатурне могут покрывать весь полюс, тогда как на Земле и на Юпитере кольца полярных сияний, будучи управляемыми магнитным полем, только окружают магнитные полюса. На Сатурне наблюдали и привычные нам кольцевые полярные сияния. Недавно заснятые необычные полярные сияния над северным полюсом Сатурна значительно видоизменялись в течение нескольких минут. Изменчивая сущность этих сияний свидетельствует о том, что переменный поток заряженных частиц от Солнца испытывает на себе действие каких-то магнитных сил, о которых ранее и не подозревали.


title: Презентация на тему: Планеты солнечной системы Сатурн

text:
Планеты солнечной системы
Сатурн
Выполнила: Стасюк Н.
МБОУ Колыбельская СОШ
11 класс, 2009г
Сату́рн — шестая планета от Солнца и вторая по размерам планета в Солнечной системе после Юпитера. Сатурн, а также Юпитер, Уран и Нептун, классифицируются как газовые гиганты. Сатурн назван в честь римского бога Сатурна, аналога греческого Кроноса (Титана, отца Зевса) и вавилонского Нинурты. Символ Сатурна — серп (Юникод: ♄).
В основном Сатурн состоит из водорода, с примесями гелия и следами воды, метана, аммиака и «горных пород». Внутренняя область представляет собой небольшое ядро из горных пород и льда, покрытого тонким слоем металлического водорода и газообразным внешним слоем. Внешняя атмосфера планеты кажется спокойной и безмятежной, хотя иногда на ней появляются некоторые долговечные особенности. Скорость ветра на Сатурне может достигать местами 1800 км/ч, что значительно больше, чем, например, на Юпитере. У Сатурна имеется планетарное магнитное поле, занимающее промежуточное звено по мощности между магнитным полем Земли и мощным полем Юпитера. Магнитное поле Сатурна простирается на 1 млн км в направлении Солнца. Ударная волна была зафиксирована Вояджером-1 на расстоянии в 26,2 радиуса Сатурна от самой планеты, магнитопауза расположена на расстоянии в 22,9 радиуса.
Сатурн обладает заметной кольцевой системой, состоящей главным образом из частичек льда, меньшего количества горных пород и пыли. Вокруг планеты обращается 61 известный на данный момент спутник. Титан — самый крупный из них, а также второй по размерам спутник в Солнечной системе (после спутника Юпитера, Ганимеда), который превосходит по своим размерам планету Меркурий и обладает единственной среди множества спутников Солнечной системы плотной атмосферой.
    Верхние слои атмосферы Сатурна состоят на 93 % из водорода (по объёму) и на 7 % — из гелия (по сравнению с 18 % в атмосфере Юпитера). Имеются примеси метана, водяного пара, аммиака и некоторых других газов. Аммиачные облака в верхней части атмосферы мощнее юпитерианских.
    По данным «Вояджеров», на Сатурне дуют сильные ветра, аппараты зарегистрировали скорости воздушных потоков 500 м/с. Ветра дуют, в основном, в восточном направлении (по направлению осевого вращения). Их сила ослабевает при удалении от экватора; при удалении от экватора появляются также и западные атмосферные течения. Ряд данных указывают, что ветры не ограничены слоем верхних облаков, они должны распространяться внутрь, по крайней мере, на 2 тыс. км. Кроме того, измерения «Вояджера-2» показали, что ветра в южном и северном полушариях симметричны относительно экватора. Есть предположение, что симметричные потоки как-то связаны под слоем видимой атмосферы.
   В атмосфере Сатурна иногда появляются устойчивые образования, представляющие собой сверхмощные ураганы. Аналогичные объекты наблюдаются и на других газовых планетах Солнечной системы (Большое красное пятно на Юпитере, Большое тёмное пятно на Нептуне). Гигантский «Большой белый овал» появляется на Сатурне примерно один раз в 30 лет, в последний раз он наблюдался в 1990 году (менее крупные ураганы образуются чаще).
Не до конца понятным на сегодняшний день остаётся такой атмосферный феномен Сатурна, как «Гигантский гексагон». Он представляет собой устойчивое образование в виде правильного шестиугольника с поперечником 25 тыс. километров, которое окружает северный полюс Сатурна.
   В атмосфере обнаружены мощные грозовые разряды, полярные сияния, ультрафиолетовое излучение водорода. В частности, 5 августа 2005 космический аппарат Кассини зафиксировал радиоволны, вызванные молнией.
Атмосфера
Исследования Сатурна
   Сатурн — одна из пяти планет Солнечной системы, легко видимых невооружённым глазом с Земли. В максимуме блеск Сатурна превышает первую звёздную величину.
   Впервые наблюдая Сатурн через телескоп в 1609—1610 годах, Галилео Галилей заметил, что Сатурн выглядит не как единое небесное тело, а как три тела, почти касающихся друг друга, и высказал предположение, что это два крупных спутника. Два года спустя Галилей повторил наблюдения и, к своему изумлению, не обнаружил спутников.
   В 1659 году Гюйгенс, с помощью более мощного телескопа, выяснил, что «компаньоны» — это на самом деле тонкое плоское кольцо, опоясывающее планету и не касающееся её. Гюйгенс также открыл самый крупный спутник Сатурна — Титан. Начиная с 1675 года изучением планеты занимался Кассини. Он заметил, что кольцо состоит из двух колец, разделённых чётко видимым зазором — щелью Кассини, и открыл ещё несколько крупных спутников Сатурна.
  В 1997 году к Сатурну был запущен аппарат Кассини-Гюйгенс и, после семи лет полёта, 1 июля 2004 года он достиг системы Сатурна и вышел на орбиту вокруг планеты.   Основными задачами этой миссии, рассчитанной минимум на 4 года, является изучение структуры и динамики колец и спутников, а также изучение динамики атмосферы и магнитосферы Сатурна. Кроме того, специальный зонд «Гюйгенс» отделился от аппарата и на парашюте спустился на поверхность спутника Сатурна Титана.
   В 1979 году космический аппарат «Пионер-11» впервые пролетел вблизи Сатурна, а в 1980 и 1981 годах за ним последовали аппараты «Вояджер-1» и «Вояджер-2». Эти аппараты впервые обнаружили магнитное поле Сатурна и исследовали его магнитосферу, наблюдали штормы в атмосфере Сатурна, получили детальные снимки структуры колец и выяснили их состав.
   В 1990-х годах Сатурн, его спутники и кольца неоднократно исследовались космическим телескопом Хаббл. Долговременные наблюдения дали немало новой информации, которая была недоступна для «Пионера-11» и «Вояджеров» при их однократном пролёте мимо планеты.
В 1990г открыт 18-й спутник, а в 2000 году еще 12 небольших спутников, по всей видимости захваченных планетой астероидов. В конце 2004г Гавайские астрономы обнаружили еще 12 новых спутников  неправильной формы диаметром от 3 до 7 километров с помощью КА "Cassini". Версию о захвате подтверждает то, что 11 из 12 тел обращаются вокруг планеты в направлении, отличном от свойственного "основным" спутникам. Об этом же свидетельствует сильная вытянутость и исключительно большой - порядка 20 миллионов километров - диаметр орбит. В течение 2006 г. команда учёных под руководством Дэвида Джуитта из Гавайского университета, работающих на японском телескопе Субару на Гавайях, объявляла об открытии 9 спутников Сатурна (Всего с 2004 года команда Джуитта обнаружила 21 спутник Сатурна). В первом полугодии 2007 года добавилось еще 5 спутников и общее количество достигло числа 60. 15 августа 2008 года в ходе изучения изображений, сделанных «Кассини» во время 600-дневного исследования кольца G Сатурна, открыт 61-й спутник.
Кольца Сатурна
видимы с Земли в небольшой телескоп. Они состоят из тысяч и тысяч небольших твердых частиц из камней и льда, которые вращаются вокруг планеты. Существует 3 основных кольца, названных A, B и C. Они различимы без особых проблем с Земли. Есть и более слабые кольца – D, E, F. При ближайшем рассмотрении колец оказывается великое множество. Между кольцами существуют щели, где нет частиц. Та из щелей, которую можно увидеть в средний телескоп с Земли (между кольцами А и В), названа щелью Кассини. В ясные ночи можно даже увидеть менее заметные щели. Внутренние части колец вращаются быстрее внешних.
Ширина колец равна 400 тыс. км, однако в толщину они составляют всего несколько десятков метров. Сквозь кольца можно увидеть звезды, хотя свет их при этом заметно ослабевает. Все кольца состоят из отдельных кусков льда разных размеров: от пылинок до нескольких метров в поперечнике. Эти частицы двигаются с практических одинаковыми скоростями (около 10 км/с), иногда сталкиваясь друг с другом. Под действием спутников кольцо немного выгибается, переставая быть плоским: видны тени от Солнца.Плоскость колец наклонена к плоскости орбиты на 29°. Поэтому в течение года мы видим их максимально широкими, после чего их видимая ширина уменьшается, и, примерно через 15 лет, они превращаются в слабо различимую черту.Кольца Сатурна постоянно будоражили воображение исследователей своей уникальной формой. Кант первым предсказал существование тонкой структуры колец Сатурна.     В течение XX века шло постепенное накопление новых данных о планетных кольцах: получены оценки размеров и концентрации частиц в кольцах Сатурна, спектральным анализом установлено, что кольца – ледяные, открыто загадочное явление азимутальной переменности яркости колец Сатурна.
Интересные факты
На Сатурне нет твёрдой поверхности. Средняя плотность планеты — самая низкая в Солнечной системе. Планета состоит, в основном, из водорода и гелия, 2-х самых лёгких элементов в мировом пространстве. Плотность планеты составляет всего лишь 0,69 плотности воды. Это означает, что если бы существовал океан соответствующих размеров, Сатурн бы плыл по его поверхности.
Автоматический космический аппарат Кассини, который в настоящее время (октябрь 2008 г.) обращается вокруг Сатурна, передал изображения северного полушария планеты. С 2004 года, когда Кассини подлетел к ней, произошли заметные изменения, и теперь оно окрашено в необычные цвета. Причины этого пока непонятны. Хотя пока неизвестно, почему возникла окраска Сатурна, предполагается, что недавнее изменение цветов связано со сменой времён года.
Облака на Сатурне образуют шестиугольник - гигантский гексагон. Впервые это обнаружено во время пролётов Вояджера около Сатурна в 1980-х годах, подобное явление никогда не наблюдалось ни в одном другом месте Солнечной системы. Если южный полюс Сатурна с его вращающимся ураганом не кажется странным, то северный полюс можно считать гораздо более необычным. Странная структура облаков получена на инфракрасном изображении, космическим аппаратом Кассини в октябре 2006 года. Изображения показывают, что шестиугольник оставался стабильным за 20 лет после полёта Вояджера. Фильмы, показывающие северный полюс Сатурна, демонстрируют сохранение шестиугольной структуры облаков во время их вращения. Отдельные облака на Земле могут иметь форму шестиугольника, но, в отличие от них, у облачной системы на Сатурне есть шесть хорошо выраженных сторон почти равной длины. Внутри этого шестиугольника могут поместиться четыре Земли. Полного объяснения этого явления пока нет.
Литература:
Вивипедия
БЭКиМ
Другие интернет-ресурсы
Британские астрономы обнаружили в атмосфере Сатурна новый тип полярного сияния. 12 Ноября 2008 года камеры автоматического корабля Кассини получили изображения северного полюса Сатурна в инфракрасном диапазоне. На этих кадрах исследователи обнаружили полярные сияния, каких не наблюдали ещё ни разу в Солнечной системе. На изображении эти уникальные сияния окрашены в голубой цвет, а лежащие внизу облака — в красный. На изображении прямо под сияниями видно обнаруженное ранее шестиугольное облако. Полярные сияния на Сатурне могут покрывать весь полюс, тогда как на Земле и на Юпитере кольца полярных сияний, будучи управляемыми магнитным полем, только окружают магнитные полюса. На Сатурне наблюдали и привычные нам кольцевые полярные сияния. Недавно заснятые необычные полярные сияния над северным полюсом Сатурна значительно видоизменялись в течение нескольких минут. Изменчивая сущность этих сияний свидетельствует о том, что переменный поток заряженных частиц от Солнца испытывает на себе действие каких-то магнитных сил, о которых ранее и не подозревали.


title: Презентация на тему: Сатурн

text:
Презентація на тему: “Сатурн”
Бородай Денис 11-А
Сатурн - шоста планета від Сонця і друга за розмірами планета в Сонячній системі після Юпітера. Сатурн, а також Юпітер, Уран і Нептун, класифікуються як газові гіганти. Сатурн названий на честь римського бога землеробства.
В основному Сатурн складається з водню , з домішками гелію і слідами води , метану , аміаку і важких елементів . Внутрішня область являє собою невелике ядро із заліза , нікелю і льоду , покрите тонким шаром металевого водню і газоподібним зовнішнім шаром. Зовнішня атмосфера планети здається з космосу спокійною і однорідною. Швидкість вітру на Сатурні може досягати місцями 1800 км / год , що значно більше , ніж на Юпітері. У Сатурна є планетарне магнітне поле , що займає проміжне положення по напруженості між магнітним полем Землі і потужним полем Юпітера.
В даний час на орбіті Сатурна знаходиться автоматична міжпланетна станція "Кассіні", запущена в 1997 році й досягла системи Сатурна в 2004, в завдання якої входить вивчення структури кілець, а також динаміки атмосфери і магнітосфери Сатурна.
Середня відстань між Сатурном і Сонцем становить 1430 млн км Рухаючись із середньою швидкістю 9,69 км / с, Сатурн обертається навколо Сонця за 10 759 днів (приблизно 29,5 років). Відстань від Сатурна до Землі змінюється в межах від 1195 до 1660 млн км, середня відстань під час їхнього протистояння близько 1280 млн км
Верхні шари атмосфери Сатурна складаються на 96,3% з водню (за об'ємом) і на 3,25% - з гелію (в порівнянні з 10% в атмосфері Юпітера). Є домішки метану, аміаку, фосфіну, етану і деяких інших газів. Аміачні хмари у верхній частині атмосфери могутніші юпітерських. Хмари нижньої частини атмосфери складаються з гідросульфіду амонію (NH4SH) або води.
Станом на лютий 2010 р. Відомий 62 супутника Сатурна. Найбільші супутники - Мімас , Енцелад , Тефія , Діона , Рея , Титан і Япет - були відкриті 1789 року , однак і по сьогоднішній день залишаються основними об'єктами досліджень . Діаметри цих супутників варіюються в межі від 397 ( Мимас ) до 5150 км ( Титан ). Найбільший з супутників - Титан . Також він є другим за величиною в Сонячній системі в цілому, після супутника Юпітера Ганімеда . Титан складається приблизно наполовину з водяного льоду і наполовину - з скельних порід.
Сьогодні відомо , що у всіх чотирьох газоподібних гігантів є кільця , але у Сатурна вони найпомітніші . Кільця розташовані під кутом приблизно 28 ° до площини екліптики. Існує три основних кільця і четверте - більш тонке. Всі разом вони відображають більше світла , ніж диск самого Сатурна. Три основних кільця прийнято позначати першими літерами латинського алфавіту. Кільце В - центральне , саме широке і яскраве , воно відділяється від зовнішнього кільця А щілиною Кассіні шириною майже 4000 км , в якій знаходяться найтонші , майже прозорі кільця. Усередині кільця А є тонка щілина , яка називається розділовою смугою Енке . Кільце С, що знаходиться ще ближче до планети , ніж В , майже прозоре. Кільця Сатурна дуже тонкі. При діаметрі близько 250 000 км їх товщина не досягає і кілометра


title: Презентация на тему: Самые ближайшие звезды к Земле

text:
Презентация составлена: Ганихиной Натальей      14 оп
13:51
13:51
13:51

Рис.1 Карта
Единицы измерения расстояний
13:51
13:51

Параллакс
13:51
http://ru.wikipedia.org/wiki/Параллакс
13:51

Альфа_Центавра—1-ая по удаленности звездная система
13:51
http://ru.wikipedia.org/wiki/Альфа_Центавра
13:51
13:51
http://ru.wikipedia.org/wiki/Проксима_Центаврa
13:51
α Центавра А (Ригель Кентавр А)
13:51
http://ru.wikipedia.org/wiki/Альфа_Центавра
α Центавра В (Бунгула / Толиман)
13:51
Вторая по удаленности—звезда Барнарда
13:51
http://ru.wikipedia.org/wiki/Звезда_Бернарда
13:51
13:51
http://ru.wikipedia.org/wiki/Вольф_359
13:51


Презентация на тему: Сергей Павлович Королёв


title: Презентация на тему: Селенография

text:
Селенография
Выполнили:
Бебенина П.  Захарова А.
15 гр.
Селенография.
«Мы пришли к заключению, что поверхность Луны не гладкая, и не ровная, и не в совершенстве сферическая, как полагал в отношении ее целый легион философов, а, напротив, неровная, шероховатая, испещренная углублениями и возвышенностями»
Галилео Галилей
Моря и океаны.

Моря и океаны.
Все эти объекты хорошо видны и легко наблюдаемы как в обычный бинокль, так и невооруженным глазом. Наблюдения лучше вести в полнолуние при максимальном освещении лунной поверхности. Во время малой фазы, когда Луна выглядит с Земли узким серпиком, нередко даже невооруженный глаз различает слабое свечение неосвещенной, ночной части лунного диска. Это явление называется пепельным светом Луны. Оно вызвано Землей, сравнительно ярко освещающей ночную часть Луны, ведь в небе Луны, в чем уже убедились космонавты, Земля — крупное и яркое светило, по площади в 14 раз превышающее видимый с Земли диск Луны. И если лунные ночи на Земле прекрасны, то несомненно, что еще эффективнее «земные» ночи на Луне.

14.09.1959 – АМС «Луна-2» достигла поверхности Луны
10.1959 – «Луна-3» первое фото обратной стороны Луны
1960 – публикация сборника «Луна»
12.1960 - организация международного симпозиума в Пулково
03.10.1958 – открытие вулканического явления
17.10.1970 – «Луна-17» доставила первый луноход

Капсула Луна-9
«Луна — еще не Небо, но уже и не Земля. Кроткое светило ночей является первой станцией при путешествии в бесконечность». Камиль Фламмарион
Дедал (кратер). Диаметр: 93 км Глубина: 3 км
Обратная сторона Луны
Спасибо за внимание!


title: Презентация на тему: Развитие космонавтики

text:
Развитие космонавтики
Впервые термин «космонавтика» появился в названии научного труда Ари Абрамовича Штернфельда «Введение в космонавтику», который был посвящён вопросам межпланетных путешествий. В 1933 году работа была представлена польской научной общественности, но не вызвала интереса и была издана лишь в 1937 году в СССР, куда в 1935 переехал автор. Благодаря ему же, в русский язык вошли слова «космонавт» и «космодром».
Первые экспериментальные суборбитальные космические полёты были осуществлены ещё немецкой ракетой Фау-2 в 1944 году. Однако начало практическому освоению космоса было положено 4 октября 1957 года запуском первого искусственного спутника Земли (ИСЗ) в Советском Союзе.
Макет первого искусственного спутника Земли.
В 1962 г. была принята многоцелевая программа «Космос», в рамках которой осуществлялись запуски спутников, проводимые как в мирных, так и в военных целях.
К настоящему времени число спутников «Космос» перевалило за 2 тысячи. Они использовались для отработки новой техники, доставки на орбиту грузов, изучения явлений на Солнце и в дальнем космосе, различных народнохозяйственных нужд. Запущенный в 1967 году спутник «Молния» стал первым в серии аппаратов, обеспечивших связь между самыми отдалёнными уголками страны, а затем и с другими государствами. Космические аппараты помогали прогнозировать погоду, почвенные и геологические изменения, выявлять экологический ущерб.
Российский ученый Константин Циолковский был одним из первых, кто выдвинул идею об использовании ракет для космических полетов. Ракету для межпланетных сообщений он спроектировал в 1903 году.  Он опубликовал труд «Исследование мировых пространств реактивными приборами», где научно обосновал возможность применения ракет для космических полётов.
Работы Циолковского, Оберта и Годдарда были продолжены группами энтузиастов ракетной техники в США, СССР и Германии. В СССР исследовательские работы вели Группа изучения реактивного движения (Москва) и Газодинамическая лаборатория (Ленинград). В 1933 г. на их базе был создан Реактивный институт (РНИИ).
В Германии подобные работы вело Немецкое Общество межпланетных сообщений. 14 марта 1931 году Йоханнес Винклер осуществил первый в Европе удачный запуск жидкостной ракеты. После прихода нацистов к власти в Германии были выделены средства на разработку ракетного оружия, и весной 1936 г. была одобрена программа строительства ракетного центра в Пенемюнде, техническим директором которого был назначен фон Браун. В нем была разработана баллистическая ракета А-4 с дальностью полета 320 км. Во время Второй мировой войны 3 октября 1942 г. состоялся первый успешный запуск этой ракеты, а в 1944 г. началось ее боевое применение под названием V-2.
Для реализации задачи создания ядерного оружия и средств его доставки 13 мая 1946 года Совет Министров СССР принял постановление о развёртывании масштабной работы по развитию отечественного ракетостроения. В соответствии с этим постановлением был создан Научно-исследовательский артиллерийский институт реактивного вооружения № 4.
Начальником института был назначен генерал А. И. Нестеренко, его заместителем по специальности «Жидкостные баллистические ракеты» — полковник М. К. Тихонравов, соратник С. П. Королёва по ГИРДу и РНИИ. Михаил Клавдиевич Тихонравов был известен как создатель первой жидкостной ракеты, стартовавшей в Нахабино 17 августа 1933 года. Он же в 1945 году возглавил проект подъёма двух космонавтов на высоту 200 километров с помощью ракеты типа «Фау-2» и управляемой ракетной кабины.
Вопрос об участии людей в практических исследованиях просторов Вселенной обсуждался уже во второй половине 40-х гг. С созданием более мощной ракеты, способной поднять на орбиту несколько тонн полезного груза, проблема стала разрешимой.
В ноябре 1957 г. на втором спутнике в космос отправилась собака Лайка, ставшая первым «живым космонавтом» Земли.
19 августа 1960 — совершён первый в истории орбитальный полёт в космос живых существ с успешным возвращением на Землю. На корабле «Спутник-5» орбитальный полёт совершили собаки Белка и Стрелка. В ходе дальнейших запусков животных была доказана возможность жизни в невесомости, отработаны системы ориентации в пространстве, системы мягкого приземления. Не все полёты совершались без потерь, но быстрое устранение неполадок и повышение надёжности » аппаратов сделали реальным запуск на околоземную орбиту первого человека — Юрия Алексеевича Гагарина.
12 апреля 1961 — совершён первый полёт человека в космос (Ю. Гагарин) на корабле Восток-1.
 Полет длился 108 минут, в ходе полета корабль совершил один виток вокруг Земли
«Человек в космосе…»
Хронология полетов
16 июня 1963 — совершён первый в мире полёт в космос женщины-космонавта (Валентина Терешкова) на космическом корабле Восток-6. (СССР).
12 октября 1964 — совершил полёт первый в мире многоместный космический корабль Восход-1. (СССР).
18 марта 1965 — совершён первый в истории выход человека в открытый космос. Космонавт Алексей Леонов совершил выход в открытый космос из корабля Восход-2. (СССР).
3 февраля 1966 — АМС Луна-9 совершила первую в мире мягкую посадку на поверхность Луны, были переданы панорамные снимки Луны. (СССР).
1 марта 1966 — станция «Венера-3» впервые достигла поверхности Венеры, доставив вымпел СССР. Это был первый в мире перелёт космического аппарата с Земли на другую планету. (СССР).
3 апреля 1966 — станция «Луна-10» стала первым искусственным спутником Луны. (СССР).
30 октября 1967 — произведена первая стыковка двух беспилотных космических аппаратов «Космос-186» и «Космос-188». (CCCР).
15 сентября 1968 — первое возвращение космического аппарата (Зонд-5) на Землю после облета Луны. На борту находились живые существа: черепахи, плодовые мухи, черви, растения, семена, бактерии. (СССР).
16 января 1969 — произведена первая стыковка двух пилотируемых космических кораблей Союз-4 и Союз-5. (СССР).
21 июля 1969 — первая высадка человека на Луну (Н. Армстронг) в рамках лунной экспедиции корабля Аполлон-11, доставившей на Землю, в том числе и первые пробы лунного грунта. (США).
24 сентября 1970 — станция «Луна-16» произвела забор и последующую доставку на Землю (станцией «Луна-16») образцов лунного грунта. (СССР). Она же — первый беспилотный космический аппарат, доставивший на Землю пробы породы с другого космического тела (то есть, в данном случае, с Луны).
17 ноября 1970 — мягкая посадка и начало работы первого в мире полуавтоматического дистанционно управляемого самоходного аппарата, управляемого с Земли: Луноход-1. (СССР).
15 декабря 1970 — первая в мире мягкая посадка на поверхность Венеры: «Венера-7». (СССР).
19 апреля 1971 — запущена первая орбитальная станция Салют-1. (СССР).
13 ноября 1971 — станция «Маринер-9» стала первым искусственным спутником Марса. (США).
27 ноября 1971 — станция «Марс-2» впервые достигла поверхности Марса. (СССР).
2 декабря 1971 — первая мягкая посадка АМС на Марс: «Марс-3». (СССР).
3 марта 1972 — запуск первого аппарата, покинувшего впоследствии пределы Солнечной системы: Пионер-10. (США).
20 октября 1975 — станция «Венера-9» стала первым искусственным спутником Венеры. (СССР).
октябрь 1975 — мягкая посадка двух космических аппаратов «Венера-9» и «Венера-10» и первые в мире фотоснимки поверхности Венеры. (СССР).
12 апреля 1981 — первый полёт первого многоразового транспортного космического корабля «Колумбия». (США).
20 февраля 1986 — вывод на орбиту базового модуля орбитальной станции Мир
7 декабря 1995 — станция «Галилео» стала первым искусственным спутником Юпитера. (США).
20 ноября 1998 — запуск первого блока Международной космической станции. Производство и запуск (Россия). Владелец (США).
24 июня 2000 — станция «NEAR Shoemaker» стала первым искусственным спутником астероида (433 Эрос). (США).
30 июня 2004 — станция «Кассини» стала первым искусственным спутником Сатурна. (США).
15 января 2006 — станция «Стардаст» доставила на землю образцы кометы Вильда 2. (США).
Центр подготовки космонавтов
Музей космонавтики в Калуге
Сегодняшний день характеризуется новыми проектами и планами освоения космического пространства. Активно развивается космический туризм. Пилотируемая космонавтика вновь собирается вернуться на Луну и обратила свой взор к другим планетам Солнечной системы (в первую очередь к Марсу).
В 2009 году в мире на космические программы было потрачено $68 млрд, в том числе в США — $48,8 млрд, ЕС — $7,9 млрд, Японии — $3 млрд, России — $2,8 млрд, Китае — $2 млрд.
Промышленное освоение космоса — это процесс, который состоит в последовательном включении космических систем в народнохозяйственные комплексы и включение целых областей космического пространства (например, околоземного) в сферу экономической деятельности. Существуют три основных направления интеграции космических систем в инфраструктуру народного хозяйства:
Космические информационные комплексы — современные системы связи, метеорология, навигация, системы использования и контроля природных ресурсов, охрана окружающей среды.
Космические научные системы — научно-проектные исследования и натурные эксперименты.
Космическая индустриализация — производство фармакологических препаратов, новых материалов в интересах электронной, электротехнической, радиотехнических и других отраслей, проводить разработку ресурсов Луны, других планет Солнечной системы и астероидов, удалять в космос отходы вредных промышленных производств.
Лунные станции

Луна — исследование Луны, доставка лунного грунта, Луноход-1 и Луноход-2. (СССР)
Рейнджер — получение телевизионных изображений Луны при падении на её поверхность. (США)
Эксплорер 35 (Лунар Эксплорер 2) — изучение Луны и окололунного пространства с селеноцентрической орбиты. (США)
Лунар Орбитер — вывод на орбиту вокруг Луны, картографирование лунной поверхности. (США).
Сервейер — отработка мягкой посадки на Луну, исследования лунного грунта (США).
Lunar Prospector — исследования Луны (США).
Смарт-1 — исследования Луны, аппарат оснащён ионным двигателем. (ЕКА).
Kaguya — исследования Луны и окололунного пространства Япония}.
Чанъэ-1 — исследования Луны, картографирование лунной поверхности (Китай).
Автоматические межпланетные станции
Пионер — программа исследования Луны, межпланетного пространства, Юпитера и Сатурна. (США)
Вояджер — программа исследования планет-гигантов. (США)
Маринер — исследования Венеры, Марса и Меркурия. (США)
Марс — исследования Марса, первая мягкая посадка на его поверхность. (СССР)
Венера — программа исследования атмосферы Венеры и её поверхности. (СССР)
Викинг — программа исследования поверхности Марса. (США)
Вега — встреча с кометой Галлея, высадка аэрозонда на Венеру. (СССР)
Фобос — программа исследований спутников Марса. (СССР)
Марс Экспресс — искусственный спутник Марса, высадка марсохода «Бигль-2». (ЕКА)
Галилео — исследование Юпитера и его спутников. (НАСА)
Гюйгенс — зонд для исследования атмосферы Титана. (ЕКА)
Розетта — высадка космического аппарата на ядро кометы Чурюмова-Герасименко (ЕКА).
Хаябуса — забор грунта с астероида Итокава (JAXA).
MESSENGER — исследование Меркурия (НАСА).
Магеллан (КА) — исследование Венеры (НАСА).
Новые горизонты — исследование Плутона и его спутников (НАСА).
Venus Express— исследование Венеры (ЕКА).
Phoenix — программа исследования поверхности Марса (НАСА).

Трагедии в космосе
Пионер, Вояджер
Спустя ровно 30 лет с момента запуска межпланетного зонда "Пионер 10" специалистам NASA удалось установить с ним контакт. В настоящее время зонд находится на расстоянии 11,9 млрд. километров от Земли. Контрольный сигнал на автоматическую станцию был послан в полдень в минувшую пятницу с помощью антенны дальней космической станции в Мадриде; ответ пришел спустя 22 часа и шесть минут. Столько времени требуется радиоволнам, чтобы преодолеть расстояние до "Пионера" и обратно. "Пионер 10" был запущен 2 марта 1972 года и стал первым искусственным зондом, исследовавшим Юпитер. Затем он покинул пределы Солнечной системы и вплоть до 31 марта 1997 года, когда научная программа исследований была завершена, продолжал передавать данные о межпланетной радиации и величине магнитного поля. NASA не стала отключать автоматику корабля, а его радиоизотопный источник питания все еще продолжает вырабатывать электроэнергию. NASA продолжала периодически устанавливать связь с зондом в рамках программы по разработке систем связи, однако последний такой сеанс состоялся летом 2000 года. В апреле 2001 на "Пионер 10" вновь был послан сигнал, который вернулся 22 часа спустя. "Состояние "Пионера 10" намного лучше, чем предполагалось", - утверждает Роберт Хоган из исследовательского центра NASA в Калифорнии, один из первых членов исследовательской группы, работавшей с зондом. - "Удивительно, что он до сих пор работает". Еще в прошлом году зонд передавал данные, получаемые детектором космических лучей. Движение "Пионера 10" в пространстве интересует ученых, поскольку выяснилось, что наблюдающееся его замедление нельзя объяснить одним лишь гравитационным притяжением Солнечной системы. Это может служить свидетельством существования еще неизвестной науке силы, либо связано с какими-либо свойствами самого космического аппарата. Его точная копия, зонд "Пионер 11" был запущен в 1973 году и исследовал Юпитер и Сатурн. Связь с ним прервалась в 1995. "Пионер 10" не является в настоящее время наиболее далеким искусственным объектом; пальма первенства перешла к аппарату "Вояджер 1".
Защита Земли от астероидов
Федеральное космическое агентство (Роскосмос) планирует после 2026 года создать систему защиты Земли от астероидов.
Предложения по осуществлению космической деятельности до 2040 года. Направления развития:
дальнейшее освоение околоземного пространства;
освоение Луны;
подготовка и осуществление полета к Марсу.
Эта программа разбита на три этапа:
Первый этап (до 2015 года):
Завершение сборки российского сегмента Международной космической станции (МКС);
Повышение эффективности транспортной системы;
Создание научно-технического задела для следующих этапов.
Второй этап (до 2020 года):
Создание средств выведения и транспортных систем нового поколения;
Продление эксплуатации МКС до 2020 года.
Третий этап (до 2040 года):
Осуществление пилотируемых полётов к Луне и Марсу;
Освоение Луны:
Полет на Луну может состояться к 2025 году.
До 2035 года предполагается создание базы на спутнике Земли.
Полет на Марс планируется после 2035 года.
Создание системы астероидной безопасности Земли.


title: Презентация на тему: Сатурн

text:
Сатурн

Сатурн

     Сатурн - шоста планета від Сонця і друга за розмірами планета в Сонячній системі після Юпітера. Сатурн, а також Юпітер, Уран і Нептун, класифікуються як газові гіганти. Сатурн названий на честь римського бога Сатурна, аналога грецького Кроноса (Титана, батька Зевса) і вавілонського Нінурти. Символ Сатурна — серп (Юнікод: ♄).
В основному Сатурн складається з водню, з домішками гелію і слідами води, метану, аміаку і «гірських порід». Внутрішня область являє собою невелике ядро з гірських порід і льоду, покритого тонким шаром металевого водню і газоподібним зовнішнім шаром. Зовнішня атмосфера планети здається спокійною і безтурботною, хоча іноді на ній з'являються деякі довговічні особливості. Швидкість вітру на Сатурні може досягати місцями 1800 км / год, що значно більше, ніж, наприклад, на Юпітері. У Сатурна є планетарне магнітне поле, що займає проміжну ланку по потужності між магнітним полем Землі і потужним полем Юпітера. Магнітне поле Сатурна простягається на 1 млн км в напрямку Сонця. Ударна хвиля була зафіксована Вояджером-1 на відстані в 26,2 радіусу Сатурна від самої планети, магнітопауза розташована на відстані в 22,9 радіусу.
Юнікод Сатурна
     Сатурн володіє помітною кільцевої системою, що складається головним чином з часточок льоду, меншої кількості гірських порід і пилу. Навколо планети обертається 61 відомий на даний момент супутник. Титан - найбільший з них, а також другий за розмірами супутник у Сонячній системі (після супутника Юпітера, Ганімеда), який перевершує за своїми розмірами планету Меркурій і володіє єдиною серед безлічі супутників Сонячної системи щільною атмосферою. Вчені припускають, що умови на цьому супутнику схожі з тими, які існували на нашій планеті 4 мільярди років тому, коли на Землі тільки зароджувалася життя.
Титан – найбільший супутник Сатурна
    Верхні шари атмосфери Сатурна складаються на 93% з водню (за об'ємом) і на 7% з гелію (в порівнянні з 18% в атмосфері Юпітера). Є домішки метану, водяної пари, аміаку та деяких інших газів. Аміачні хмари у верхній частині атмосфери могутніші юпітеріанських.
    За даними «Вояджерів», на Сатурні дмуть сильні вітри, апарати зареєстрували швидкості повітряних потоків 500 м / с. Вітри дмуть, в основному, в східному напрямку (у напрямку осьового обертання). Їх сила слабшає при віддаленні від екватора; при віддаленні від екватора з'являються також і західні атмосферні течії. Ряди даних вказують, що вітри не обмежені шаром верхніх хмар, вони повинні поширюватися всередину, принаймні, на 2 тис. км. Крім того, вимірювання «Вояджера-2» показали, що вітри в південній і північній півкулях симетричні щодо екватора. Є припущення, що симетричні потоки якось пов'язані під шаром видимої атмосфери.
    В атмосфері Сатурна іноді з'являються стійкі утворення, що представляють собою надпотужні урагани. Аналогічні об'єкти спостерігаються і на інших газових планетах Сонячної системи (Велика червона пляма на Юпітері, Велика темна пляма на Нептуні). Гігантський «Великий білий овал» з'являється на Сатурні приблизно один раз в 30 років, в останній раз він спостерігався у 1990 році (менш великі урагани утворюються частіше).
     Не до кінця зрозумілим на сьогоднішній день залишається такий атмосферний феномен Сатурна, як «Гігантський Гексагон». Він являє собою стійке утворення у вигляді правильного шестикутника з поперечником 25 тис. кілометрів, яке оточує північний полюс Сатурна. В атмосфері виявлені потужні грозові розряди, полярні сяйва, ультрафіолетове випромінювання водню. Зокрема, 5 серпня 2005 р. космічний апарат Кассіні зафіксував радіохвилі, викликані блискавкою.
Атмосфера

Гігантський Гексагон
Полярні сяйва над Сатурном
Дослідження Сатурна
   Сатурн - одна з п'яти планет Сонячної системи, легко видимих неозброєним оком із Землі. У максимумі блиск Сатурна перевищує першу зоряну величину.
    Вперше спостерігаючи Сатурн через телескоп в 1609-1610 роках, Галілео Галілей помітив, що Сатурн виглядає не як єдине небесне тіло, а як три тіла, що майже дотикаються один одного, і висловив припущення, що це два великих супутники. Два роки опісля Галілей повторив спостереження і, на свій подив, не виявив супутників.
    У 1659 році Гюйгенс, за допомогою більш потужного телескопа, з'ясував, що «компаньйони» - це насправді тонке плоске кільце, оперізуюче планету і не стосується її. Гюйгенс також відкрив найбільший супутник Сатурна - Титан. Починаючи з 1675 року вивченням планети займався Кассіні. Він зауважив, що кільце складається з двох кілець, розділених чітко видимим зазором - щілиною Кассіні, і відкрив ще кілька великих супутників Сатурна.
   У 1979 році космічний апарат «Піонер-11» вперше пролетів поблизу Сатурна, а в 1980 і 1981 роках за ним пішли апарати «Вояджер-1» і «Вояджер-2». Ці апарати вперше виявили магнітне поле Сатурна і досліджували його магнітосферу, спостерігали шторми в атмосфері Сатурна, отримали детальні знімки структури кілець і з'ясували їх склад.
    У 1990-х роках Сатурн, його супутники і кільця неодноразово досліджувалися космічним телескопом Хаббл. Довготривалі спостереження дали чимало нової інформації, яка була недоступна для «Піонера-11» і «Вояджер» при їх одноразовому польоті повз планети.
      У 1997 році до Сатурна був запущений апарат Кассіні-Гюйгенс і, після семи років польоту, 1 липня 2004 року він досяг системи Сатурна і вийшов на орбіту навколо планети. Основними завданнями цієї місії, розрахованої мінімум на 4 роки, є вивчення структури і динаміки кілець і супутників, а також вивчення динаміки атмосфери і магнітосфери Сатурна. Крім того, спеціальний зонд «Гюйгенс» відокремився від апарату та на парашуті спустився на поверхню супутника Сатурна Титана.

    Супутники названі на честь героїв античних міфів про титанів і гігантів. Майже всі ці космічні тіла світлі. У найбільш великих супутників формується внутрішнє кам'янисте ядро. Назва «крижані» супутники найбільш відповідає супутникам Сатурна. Деякі з них мають середню щільність 1,0 г/см3, що більше відповідає водяному льоду. Щільність інших трохи вища, але теж невелика (виключення - Титан). До 1980р були відомі десять супутників Сатурна. З тих пір було відкрито ще кілька. Одна частина була виявлена в результаті телескопічних спостережень в 1980р, коли система кілець була видна з ребра (і завдяки цьому спостереженнями не заважав яскраве світло), а інша - при польотах АМС "Вояджер-1 і -2" в 1980 і 1981рр. Після чого у планети стало 17 супутників.
Супутники Сатурна
    У 1990р відкритий 18-й супутник, а в 2000 році ще 12 невеликих супутників, по всій видимості захоплених планетою астероїдів. В кінці 2004р Гавайські астрономи виявили ще 12 нових супутників неправильної форми діаметром від 3 до 7 кілометрів за допомогою КА "Cassini". Версію про захоплення підтверджує те, що 11 з 12 обертаються навколо планети в напрямку, відмінному від властивого "основним" супутникам. Про це ж свідчить сильна витягнутість і виключно великий - порядка 20 мільйонів кілометрів - діаметр орбіт. Протягом 2006 р. команда вчених під керівництвом Девіда Джуітта з Гавайського університету, що працюють на японському телескопі Субару на Гаваях, оголосила про відкриття 9 супутників Сатурна (Всього з 2004 року команда Джуітта виявила 21 супутник Сатурна). У першому півріччі 2007 року додалося ще 5 супутників і загальна кількість досягла числа 60. 15 серпня 2008 в ході вивчення зображень, зроблених «Кассіні» під час 600-денного дослідження кільця G Сатурна, відкритий 61-й супутник.
Кільця Сатурну
Кільця Сатурна

Кільця Сатурна видимі із Землі в невеликий телескоп. Вони складаються з тисяч і тисяч невеликих твердих частинок з каменів і льоду, які обертаються навколо планети. Існує 3 основних кільця, названих A, B і C. Вони помітні без особливих проблем із Землі. Є і більш слабкі кільця - D, E, F. При найближчому розгляді кілець виявляється безліч. Між кільцями існують щілини, де немає часток. Та з щілин, яку можна побачити в середній телескоп із Землі (між кільцями А і В), названа щілиною Кассіні. У ясні ночі можна навіть побачити менш помітні щілини. Внутрішні частини кілець обертаються швидше зовнішніх.
Кільця Сатурна
   Ширина кілець дорівнює 400 тис. км, однак в товщину вони складають лише кілька десятків метрів. Крізь кільця можна побачити зірки, хоча світло їх при цьому помітно слабшає. Всі кільця складаються з окремих шматків льоду різних розмірів: від порошин до декількох метрів у поперечнику. Ці частинки рухаються з практичних однаковими швидкостями (близько 10 км / с), іноді стикаючись один з одним. Під дією супутників кільце трохи вигинається, перестаючи бути плоским: видно тіні від Сонця.Плоскість кілець нахилена до площини орбіти на 29 °. Тому протягом року ми бачимо їх максимально широкими, після чого їх видима ширина зменшується, і, приблизно через 15 років, вони перетворюються в слабо помітну рису. Кільця Сатурна постійно збурювали уяву дослідників своєю унікальною формою. Кант перший пророчив існування тонкої структури кілець Сатурна. Протягом XX століття йшло поступове накопичення нових даних про планетні кільця: отримані оцінки розмірів і концентрації частинок в кільцях Сатурна, спектральним аналізом встановлено, що кільця - крижані, відкрито загадкове явище азимутальної змінності яскравості кілець Сатурна.
Цікаві факти
На Сатурні немає твердої поверхні. Середня щільність планети - найнижча в Сонячній системі. Планета складається, в основному, з водню і гелію, 2-х найлегших елементів в світовому просторі. Щільність планети складає всього лише 0,69 щільності води. Це означає, що якби існував океан відповідних розмірів, Сатурн б плив по його поверхні.
Автоматичний космічний апарат Кассіні, який в даний час обертається навколо Сатурна, передав зображення північної півкулі планети. З 2004 року, коли Кассіні підлетів до неї, відбулися помітні зміни, і тепер воно забарвлене в незвичайні кольори. Причини цього поки незрозумілі. Хоча поки невідомо, чому виникло забарвлення Сатурна, передбачається, що недавня зміна кольорів пов'язано зі зміною пір року.
Хмари на Сатурні утворюють шестикутник - гігантський Гексагон. Вперше це виявлено під час польотів Вояджера близько Сатурна в 1980-х роках, подібне явище ніколи не спостерігалося в жодному іншому місці Сонячної системи. Якщо південний полюс Сатурна з його обертовим ураганом не здається дивним, то північний полюс можна вважати набагато більш незвичайним. Дивна структура хмар отримана на інфрачервоному зображенні, космічним апаратом Кассіні в жовтні 2006 року. Зображення показують, що шестикутник залишався стабільним за 20 років після польоту Вояджера. Фільми, що показують північний полюс Сатурна, демонструють збереження шестикутної структури хмар під час їх обертання. Окремі хмари на Землі можуть мати форму шестикутника, але, на відміну від них, у хмарної системи на Сатурні є шість добре виражених сторін майже рівної довжини. Усередині цього шестикутника можуть поміститися чотири Землі. Повного пояснення цього явища поки немає.
Шестигранний шторм
Британські астрономи виявили в атмосфері Сатурна новий тип полярного сяйва. 12 листопада 2008р камери автоматичного корабля Кассіні отримали зображення північного полюса Сатурна в інфрачервоному діапазоні. На цих кадрах дослідники виявили полярні сяйва, яких не спостерігали ще жодного разу в Сонячній системі. На зображенні ці унікальні сяйва пофарбовані в блакитний колір, а лежачі внизу хмари - в червоний. На зображенні прямо під сяйвами видно виявлене раніше шестикутної хмара. Полярні сяйва на Сатурні можуть покривати весь полюс, тоді як на Землі і на Юпітері кільця полярних сяйв, будучи керованими магнітним полем, тільки оточують магнітні полюси. На Сатурні спостерігали і звичні нам кільцеві полярні сяйва. Нещодавно зняті незвичайні полярні сяйва над північним полюсом Сатурна значно видозмінювалися протягом декількох хвилин. Мінлива сутність цих сяйв свідчить про те, що змінний потік заряджених частинок від Сонця відчуває на собі дію якихось магнітних сил, про які раніше і не підозрювали.
Сяйво
Ураган


title: Презентация на тему: САТУРН

text:
САТУРН

Вперше спостерігаючи Сатурн через телескоп в 1609-1610 роках ,
Галілей помітив , що Сатурн виглядає не як єдине небесне
тіло , а як три тіла , майже стосуються один одного , і
висловив припущення , що це два великих " компаньйона "
( супутника ) Сатурна. Два роки по тому Галілей повторив
спостереження і , на свій подив , не знайшов супутників.

1655 р. Гюйгенс , за допомогою більш потужного телескопа ,
з'ясував , що « компаньйони » - це насправді тонке
плоске кільце, оточує планету і не стосується її .
Тоді ж Гюйгенс також відкрив найбільший супутник
Сатурна - Титан .

У 1675 г Дж. Кассіні зауважив , що кільце складається ї3 двох
кілець , розділених добре помітним проміжком - щілиною
Кассіні .

Історія відкриття
Історія відкриття

У 1790р . В. Гершель визначив період обертання Сатурна.

І. Енке в 1837р відрив вузький , але помітний проміжок у
зовнішньому краю кільця A , названий пізніше «щілиною Енке »

У 1838р . І.Г.Галле відкрив " крепове " кільце С.

У 1857р Джеймс Клерк Максвелл довів теоретично , що
кільця повинні складатися з безлічі незв'язаних частинок.

У 1840р . В.Гершель дає назву першим 5 відкритим
супутникам

У 1895р. було підтверджено спектроскопічними
спостереженнями А.А. Білопільського. Виявилося , що внутрішні
частинки рухаються по орбіті швидше зовнішніх .

У 1671г . Кассіні відкрив супутник Япет , в 1672 - Рею , в 1684г . -
Тефію і Діону .

ІСТОРІЯ ВІДКРИТТЯ
У 1979 році космічний апарат "Піонер-11" уперше пролетів поблизу
Сатурну, а в 1980 і 1981 роках за ним послідували апарати "Вояджер-1" і
"Вояджер-2". Ці апарати уперше виявили магнітне поле Сатурну і
досліджували його магнітосферу, спостерігали шторми в атмосфері Сатурну,
отримали детальні знімки структури кілець і з'ясували їх склад.

У 1990-х роках Сатурн, його супутники і кільця неодноразово досліджувалися
космічним телескопом Хаббл. Довготривалі спостереження дали немало
нової інформації, яка була недоступна для « Піонера 11 » і « Вояджер »
при їх одноразовому прольоті повз планету.

У 1997 році до Сатурна був запущений апарат Кассіні - Гюйгенс і, після семи
років польоту 1 липня 2004 він досяг системи Сатурна і вийшов на орбіту
навколо планети. Основними завданнями цієї місії , розрахованої мінімум на
4 роки , є вивчення структури і динаміки кілець і супутників , а також
вивчення динаміки атмосфери і магнітосфери Сатурна. Крім того ,
спеціальний зонд "Гюйгенс" відділився від апарату і на парашуті спустився
на поверхню супутника Сатурна Титана .
ПОХОДЖЕННЯ
Походження Сатурна (як і Юпітера) пояснюють дві основні гіпотези. Згідно з гіпотезою «контракції», склад Сатурна, подібний до Сонця (велика частка водню), і, як наслідок, малу густину можна пояснити тим, що під час формування планет на ранніх стадіях розвитку Сонячної системи в газопиловому диску утворилися масивні «згущення», що дали початок планетам, тобто, Сонце і планети формувалися однаково. Ця гіпотеза не може пояснити відмінності у складі Сатурна і Сонця.
Гіпотеза «акреції» стверджує, що утворення Сатурна відбувалося у два етапи. Спочатку протягом 200 мільйонів років формувалися тверді щільні тіла на зразок планет земної групи. У цей час з області Юпітера і Сатурна було дисиповано частину газу, що в подальшому зумовило різницю в хімічному складі Сатурна і Сонця. Другий етап розпочався, коли найбільші тіла досягли подвоєної маси Землі. Протягом декількох сотень тисяч років тривала акреція газу на ці тіла з первинної протопланетної хмари. На другому етапі температура зовнішніх шарів Сатурна сягала 2000 °C.

   Фізичні явища
Потік сонячної енергії, що досягає Сатурна, у 91 раз менший, ніж біля Землі. Температура на нижній межі хмар Сатурна становить 150 К. Однак, тепловий потік від Сатурна вдвічі перевищує потік енергії, яку Сатурн отримує від Сонця. Джерелом цієї внутрішньої енергії може бути енергія, що виділяється за рахунок гравітаційної диференціації речовини, коли важчий гелій повільно занурюється в надра планети.«Вояджери» зафіксували ультрафіолетове випромінювання водню в атмосфері середніх широт і полярні сяйва на широтах вище 65 градусів. Така активність може призвести до утворення складних вуглеводневих молекул. Полярні сяйва середніх широт, що відбуваються тільки на освітлених Сонцем ділянках, виникають з тих же причин, що і полярні сяйва на Землі. Різниця лише в тому, що на нашій планеті це явище характерне винятково для високих широт.

Магнітне поле Сатурна має унікальний характер. Вісь диполя збігається з віссю обертання планети на відміну від Землі, Меркурія і Юпітера. Магнітосфера Сатурна має симетричний вигляд. Радіаційні пояси мають правильну форму, в них виявлено порожнини, де заряджені частки вимітаються супутниками чи кільцями. Поблизу кілець концентрація частинок незначна. За супутниками Сатурна тягнуться хвости з нейтральних та іонізованих молекул і атомів газу, що утворюють гігантські тори на орбітах. Одним із джерел такого тора є верхня атмосфера Титана, найбільшого супутника Сатурна.

ЗАГАЛЬНІ ДАНІ. ОРБІТАЛЬНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ.
Загальні дані. Орбітальні характеристики.
ЗАГАЛЬНІ ДАНІ. ФІЗИЧНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ.
Загальні дані. Фізичні характеристики.
АТМОСФЕРА
Умови видимості
Земля наздоганяє Сатурн кожні 378 днів
(синодичний період).
На земному небі Сатурн виглядає як
жовтувата зірка , блиск якої
змінюється від -0,4 m до +1,5 m

Кутові розміри Сатурна змінюються з
16,7 до 20,4о .

Час від часу (через 15 років)
площина кільця Сатурна збігається з
кутом зору , і тоді воно зникає для
земного спостерігача. Наступного разу
кільце зникне в 2025р.
атмосфера

На САміачні хмари у верхній частині атмосфери могутніші від аналогічних на Юпітері .
атурні дмуть найсильніші вітри в Сонячній системі , апарати
зареєстрували швидкості повітряних потоків 500 м / с.
Вітри дмуть , в основному , в східному напрямку ( у напрямку осьового
обертання ) . Їх сила слабшає при віддаленні від екватора; при віддаленні від
екватора з'являються також і західні атмосферні течії.
Ряд даних вказують , що вітри не обмежені шаром верхніх хмар ,
вони повинні поширюватися всередину , принаймні , на 2 тис. км .
Вітри в південній і північній півкулях симетричні щодо екватора.
Є припущення , що симетричні потоки якось пов'язані під шаром
видимої атмосфери .
В атмосфері виявлені потужні грозові розряди, полярні сяйва,
ультрафіолетове випромінювання водню.

ВНУТРІШНЯ БУДОВА. МАГНІТОСФЕРА.
При збільшені глибини ростуть тиск і температура,
водень поступово переходить у рідкий стан.
На глибині близько 30 тис. км водень стає металевим
( а тиск досягає близько 3 мільйонів атмосфер). Циркуляція
електропотоків в металевому водні створює магнітне поле
(набагато менш потужне , ніж у Юпітера , але в 600 разів більше
земного) . В Юпітера воно в 20000 разів перевищує
земне.
У центрі планети знаходиться масивне ядро з важких
матеріалів .
Тиск і температура ядра менші ніж у Юпітера , але
приблизно в 10млн . разів перевищує атм. тиск на Землі ( 40млн.
раз у Юпітера ) .
Температура ядра складає 9000º ( проти 17000 º у Юпітера )
Система кілець
Візитною карткою Сатурна є відомі кільця, що оперізують планету навколо екватора і складаються з безлічі крижаних часток з розмірами часток від міліметра до декількох метрів. Вісь обертання Сатурна нахилена до площини його орбіти на 26° 44', тому під час руху орбітою кільця змінюють свою орієнтацію відносно Землі. Коли площина кілець перетинає Землю, навіть у середні телескопи побачити їх неможливо, тому що товщина кілець — усього кілька десятків метрів, хоча їхня ширина сягає 137 000 км. Кільця обертаються навколо Сатурна і, відповідно до законів Кеплера, швидкість обертання внутрішніх частин кільця більша, ніж зовнішніх.
Існує три головних кільця, названих A, B і C. Вони добре помітні з Землі. Слабші кільця називають D, E та F. При ближчому розгляді кілець виявляється дуже багато. Між кільцями існують щілини, де немає частинок. Найбільшу щілину, яку можна побачити у середній телескоп із Землі (між кільцями А и В), названо щілиною Кассіні. Ясними ночами у потужніші телескопи можна побачити й менш помітні щілини.
Кільця є залишками протопланетної хмари, з якої утворилися всі тіла Сонячної системи. Всередині межі Роша, де обертається більша частина кілець, утворення супутників неможливе через гравітаційний вплив планети, що руйнує всі більш-менш значні тіла. Частинки кілець багаторазово зіштовхуються, руйнуються і злипаються знову.

Система кілець
Сатурн володіє найпотужнішою системою кілець в Сонячній системі. краї
кільцевої системи знаходяться на відстані 6,6 тис. і 121 тис. км від
екватора планети.
Кільця складаються з частинок розміром від кількох мікрон до десятків
метрів , до складу яких входить лід , кам'яні породи , оксид заліза.
Товщина кілець - близько 100м.
Існує безліч кілець , розділених щілинами , найбільша з яких
- Щілина Кассіні .
СУПУТНИКИ САТУРНА
СУПУТНИКИ САТУРНА
титан
Титан - найбільший супутник Сатурна і другий за величиною (після
Ганімеда ) в Сонячній системі. За розмірами перевершує Меркурій.
Складається наполовину із замерзлої води і наполовину з скельного
матеріалу. Титан - єдиний супутник Сонячної системи ,
оточений обширною атмосферою ( більш ніж на 700 км) .
Атмосфера Титана на 85 % складається з азоту , 12 % аргону , < 3 %метану , невеликих домішок етану , пропану , ацетилену , етилену, водню, кисню та ін. У атмосфері виявлено > 10 органічних компонентів.
Дія сонячного світла на метан та ін призводить до появи більш
складних хімічних сполук. Їх молекули в холодній
атмосфері конденсуються , утворюючи на висотах близько 200 км над
поверхнею шар непрозорого помаранчевого туману.
Гази в атмосфері Титану флюоресцентні (під дією сонячного
світла) у видимому й інфрачервоному діапазонах. Навіть на нічній стороні
Титана постійно є світіння.
ТИТАН
За даними, отриманими із зонда " Гюйгенс " , на
фотографіях ( отримано 350 зображень) поверхні
супутника можна бачити звивисті ріки , крижані брили ,
округлі темні утворення , які вважають озерами.
Верхня частина хмар складається з метанового льоду , а нижня - з рідких метану та азоту , концентрація метану по мірі спуску збільшується.
На висоті близько 20 км зареєстровані хмари з
метану розміром 2,4 тисячі кілометрів ( за площею -
половина США ) , а біля самої поверхні - метановий або
етановий «туман» .
На Титані спостерігаються метанові дощі.
Атмосфера і поверхня Титану разюче схожі на
земні .
МІМАС
Мімас — десятий за віддаленістю від планети і сьомий за розміром природний супутник Сатурна, був відкритий В. Гершелем у 1789 році.
Він має сферичну форму. Діаметр 400 км. Радіус орбіти 185,5 тис. км. На супутнику наявний великий кратер, який має назву Гершель, діаметром 130 км. Це, скоріш за все, слід падіння велетенського метеориту.
 Як і більшість супутників Сатурна, складається з льоду, густина якого приблизно 1200—1400 кг/м³.
ЕНЦЕЛАД
Поверхня Енцелада яскравіша, ніж у інших супутників Сатурна.
Альбедо близько одиниці (як у свіжого снігу ) .
Екв. радіус - 249км.
 Густина = 1,00 г / см
Температура поверхні - 163-193ºС, період обертання = 1 доб. 8 г. 53 хв .
17.02.2005г . КА Кассіні виявив атмосферу , яка на 65 % складається з
водяної пари , 20 % припадають на молекулярний водень , а решта
15 % - це вуглекислий газ , молекулярний азот і монооксид вуглецю ( СО).
Льодяна поверхня покрита шаром інею, який виник внаслідок
кріовулканічних вивержень , діяльністю гігантських валунів діаметром
в 10-20 метрів. На поверхні супутника також видно сліди геологічної
активності, пов'язаної з приливним нагріванням .
Енцелад має орбітальний резонанс 1:2 з найближчим до нього супутником-
Діоною .

На поверхні виявлені фонтани , що викидають кристали
водяного льоду на висоту до 100км. Можливо , Енцелад є джерелом
для поповнення кільця E.

ТЕФІЯ
Відкритий Джованні Кассіні в 1684 році. Діаметр 1055 км.
Тефія досліджувалась космічними апаратами Піонер-11 (1979), Вояджер-1 (1980), Вояджер-2 (1981) тп Кассіні (2004), що пролітали повз неї.
Радіус орбіти 295 тис. км.
Тефія має два малих (розміром 20 км) співорбітальних супутника — Телесто та Каліпсо, які розташовані на 60° попереду і позаду Тефії — в так званих точках Лагранжа.
Тефія має низьку густину речовини (0,98 г/см³), що вказує на те, що вона складається переважно із льоду із незначними домішком гірської породи. Поверхня Тефії дуже світла, по альбедо вона друга після Енцелада.
Вирізняється кратером Одісей діаметром 400 км та велетенським каньйоном Ітака, який простягнувся на 3 тис.

діона
Екв. радіус - 560км
Густина= 1,49 г / см3
Ср температура поверхні - 185ºС
Сидеричний період обігу 2 доби 17 год 41 хв .
Для Діони характерні бліді перисті плями , що перетинають рівнини супутника .
Можливо , ці промені - відкладення водяного
льоду на поверхні.
На Діоні було принаймні два періоди
кріовулканічної активності (під впливом
Енцелада).
Рея
Екв. радіус - 764км
Густина = 1,24 г / см3
Ср температура поверхні - 185ºС. Орбітальний
період Реї близько 4,5 діб
Льодяною поверхнею Рея сильно
нагадує Меркурій і Місяць,.
найбільш щільно поцяткована кратерами.
Кратери тут досягають 300 км в
поперек.
Рея менш геологічно активна, ніж Діона .

Відкрита Кассіні в 1672р.
Гіперіон
Екв. радіус - 359х230
Густина = 1,5 г / см3
Ср температура поверхні -185ºС. Період обертання 21 діб 6 год 39 хв
Гіперіон - найбільший з малих супутників
Сатурна неправильної форми.
Він має темний , місцями червонуватий колір і
ймовірно є уламком крупнішого тіла ,
зруйнованого в результаті зіткнення.
Його особливість в тому, що в міру руху по
орбіті обертається випадковим чином , тобто , період і
вісь обертання у нього змінюються абсолютно
хаотично , що є наслідком приливного
впливу з боку Сатурна
Має орбітальний резонанс 4:3 з Титаном .
Виявлено в 1848р американцями Дж. Бондом і У.
Бондом і незалежно від них англ. У. Ласселлом.
Япет
Екв. радіус - 720км
Густина= 1,0 г / см3
Ср температура поверхні - 178ºС. Сидеричний період обігу 79 діб. 7 год 56,6 хв .
Найбільш зовнішній з основних супутників Сатурна
Він був другим після Титана супутником , відкритим у Сатурна .
Япет відкрив у 1671р . Джованні Кассіні .
Він світиться яскравіше , коли перебуває на небі на захід від
Сатурна , і набагато слабше на схід від Сатурна.
Виявляється , одна з півкуль відображає 50 % світла , а
інша 5 % світла.
Більш темна півкуля має червонуватий відтінок.
Походження такого поділу поки не відомо.
Майже уздовж екватора Япета проходить величезний гірський хребет
довжиною близько 1300 км , шириною близько 20 км і висотою 13 км .
Список використаних джерел
http://uk.wikipedia.org/wiki/Сатурн(планета)
http://solarsystem.nasa.gov/planets/profile.cfm?Object=Saturn&Display=Rings
П.Г. Куликовский. Справочник любителя астрономии – М.УРСС, 2002
Лекція Э.В. Важорова
(http://vazhorov.files.wordpress.com)
Виконала
Учениця 11 Б класу
СЗШ №65
Качмар Тетяна


title: Презентация на тему: Сатурн

text:
Презентація на тему :
САТУРН
Зміст
1.Історія вивчення
2)Будова,розміри
3)Кільця Сатурна
4)Супутники Сатурна
5)Цікаві факти
Сату́рн — шоста за віддаленістю від Сонця та друга за розмірами планета Сонячної системи.
Сатурн - одна з п'яти планет Сонячної системи , легко видимих неозброєним оком із Землі. У максимумі блиск Сатурна перевищує першу зоряну величину.
 Вперше спостерігаючи Сатурн через телескоп в 1609-1610 роках , Галілео Галілей помітив , що Сатурн виглядає не як єдине небесне тіло , а як три тіла , майже стосуються один одного , і висловив припущення , що це два великих супутника . Два роки по тому Галілей повторив спостереження і , на свій подив , не знайшов супутників.
У 1659 році Гюйгенс , за допомогою більш потужного телескопа , з'ясував , що « компаньйони » - це насправді тонке плоске кільце, оперізуючий планету і не стосується її . Гюйгенс також відкрив найбільший супутник Сатурна - Титан .
У 1979 році космічний апарат "Піонер-11 » вперше пролетів поблизу Сатурна , а в 1980 і 1981 роках за ним пішли апарати « Вояджер- 1 » і « Вояджер- 2 ».
У 1997 році до Сатурна був запущений апарат Кассіні-Гюйгенс і, після семи років польоту 1 липня 2004 він досяг системи Сатурна і вийшов на орбіту навколо планети.

Космічний апарат «Піонер-11»
«Вояджер-1»

Апарат Кассіні-Гюйгенс
Існує три головних кільця, названих A, B і C. Вони добре помітні з Землі. Слабші кільця називають D, E та F.
Сатурн швидко обертається навколо своєї осі (з періодом — 10,23 години), складається переважно з рідкого водню і гелію, має товстий шар атмосфери. Сатурн обертається навколо Сонця за 29,46 земних років на середній відстані 1427 млн км.
Сатурн - єдина планета в Сонячній системі, щільність якої менша щільності води
Сатурн міг би плавати у воді
Полярне сяйво над північним полюсом Сатурна. Сяйва пофарбовані в блакитний колір, а хмари,що лежать внизу у червоний. Прямо під сяяннями видно шестикутну хмару.
Полярне сяйво над північним полюсом Сатурна. Сяйва пофарбовані в блакитний колір, а хмари,що лежать внизу у червоний. Прямо під сяяннями видно шестикутну хмару.
Вид Сатурна в сучасний телескоп (ліворуч) і в телескоп часів Галілея (праворуч)
Магнітне поле Сатурна більш слабке в порівнянні з магнітним полем Юпітера.
Напруженість магнітного поля на рівні видимих хмар на екваторі - 0,2 Гс (на поверхні Землі магнітне поле дорівнює 0,35 Гс).
Схема будівлі кілець
Система супутників Сатурна
Порівняльні розміри Землі, Титана і Місяця
Титан - великий супутник, більший ніж Місяць і Меркурій. Його діаметр - 5150 км.
На Сатурні немає твердої поверхні. Середня щільність планети - найнижча в Сонячній системі. Планета складається, в основному, з водню і гелію, 2-х найлегших елементів в світовому просторі. Щільність планети складає всього лише 0,69 щільності води. Це означає, що якби існував океан відповідних розмірів, Сатурн б плив по його поверхні.
Хмари на Сатурні утворюють шестикутник - гігантський шестикутник . Вперше це виявлено під час прольотів Вояджера близько Сатурна в 1980 -х роках , подібне явище ніколи не спостерігалося в жодному іншому місці Сонячної системи. Окремі хмари на Землі можуть мати форму шестикутника , але , на відміну від них, у хмарної системи на Сатурні є шість добре виражених сторін майже рівної довжини. Усередині цього шестикутника можуть поміститися чотири Землі. Повного пояснення цього явища поки немає.
Цікаві факти
Сатурн робить оборот навколо Сонця за 29 років 167 днів 6,7 годин. День на планеті триває 10:00 34 хвилини.
Дякуємо за увагу!


title: Презентация на тему: Сатурн

text:
Сатурн
Робота учениці 11-А класуРоговченко Тетяни
Сатурн
Сатурн – шоста за віддаленістю від Сонця і друга за розмірами планета Сонячної системи.

Сатурн належить до планет-гігантів, які, на відміну від планет земної групи, не мають твердої поверхні, бо за хімічним складом (99 % Гідрогену і Гелію) і густиною
( 1 г/см3) вони нагадують зорі, а їх велика маса спричиняє нагрівання ядер до температури більшої, ніж
+10 000 °С. Крім того, планети-гіганти досить швидко обертаються навколо осі й мають велику кількість супутників.
Орбіта                а = 9,5 а.о.
Рік          29,5 земного року
Доба                    10 год 14 хв
Атмосфера               H2 , Не
Температура, °C:
хмари                               -178
у ядрі                         +15 000
Сатурн не має того розмаїття кольорів, який ми спостерігаємо в атмосфері Юпітера, але структура атмосфери цих планет дуже схожа. Жовтуватого кольору верхнім шарам атмосфери Сатурна надають снігові хмари з аміаку. На глибині 300 км від верхніх шарів хмар знаходяться хмари води, де при підвищенні температури сніг перетворюється у дощ.

Верхні шари хмар отримують енергію як від Сонця, так і з глибини Сатурна. У результаті взаємодії цих потоків енергії виникають сильні вітри, що спрямовані чомусь переважно із заходу на схід і швидкість яких досягає 400 м/с. Через вітри утворюються темні смуги хмар, які розташовані паралельно екватору. Сатурн також випромінює у космос більше енергії, ніж отримує від Сонця.
Внутрішня будова Сатурна
Сатурн, як і Юпітер, має магнітне поле, радіаційні пояси, та є джерелом радіовипромінювання. Маса Сатурна в 95 разів більша за масу Землі, а сила тяжіння в 1,12 рази більша за земну.
Сатурн має на диво низьку густину, нижчу за густину води – лише 0,7 г/см3. І якби знайшовся такий велетенський океан з води, куди можна було б занурити Сатурн, він би не потонув.

Оскільки Сатурн знаходиться в 9,5 разів далі від Сонця, ніж Земля, то на одиницю площі він отримує в 90 разів менше тепла, ніж вона. Згідно з розрахунками температура зовнішнього шару хмарового покриву повинна становити 80 К, насправді ж температура атмосфери планети дорівнює 90 К. Отже, Сатурн, як і Юпітер, перебуває у стані повільного стискання.
Полярне сяйво Сатурна
Британські астрономи виявили в атмосфері Сатурна новий тип полярного сяйва, яке утворює кільце навколо одного з полюсів планети.
Серед планет-гігантів Сатурн найбільше вражає уяву величною системою кілець. Вони були відкриті X. Гюйгенсом у 1659 р.,  їхня площина лежить точно у площині екватора планети, нахиленій до площини екліптики під кутом 28,5°.
Концентричні кільця Сатурна складаються з тисяч окремих вузьких кілець, розділених такими ж вузькими проміжками. Самі ж кільця складаються з окремих часток водяного крихкого снігу розмірами від дрібних пилинок до брил у 10-15 м завбільшки, які добре відбивають сонячне світло. Ширина кілець становить 65 000 км, а товщина не перевищує 1 км.
З кілець Сатурна на планету йде дощ

У атмосферу Сатурна надходить вода, назбирана в його кільцях. Щоденний об’єм опадів, що падають на газовий гігант, дорівнює одному олімпійському басейну.
Окрім кілець, Сатурн має 30 відомих на сьогодні супутників.  Найбільший із них – Титан.
Система супутників Сатурна
1. Титан – найбільший супутник Сатурна і другий найбільший супутник в Сонячній системі після супутника Юпітера – Ганімеда.
2. Вчені вважають, що умови на Титані дуже схожі з тими, що спостерігаються на Землі.
3. Титан – єдиний супутник у Сонячній системі, з хмарами і щільною атмосферою, як на планеті. Він оточений помаранчевим туманом.
4. Атмосфера на Титані в основному складається з азоту (95 відсотків) і метану (5 відсотків). Також там присутні органічні молекули вуглецю і водню та інших елементів, необхідних для життя.
5. Діаметр Титана – 5150 км. Це приблизно в два рази менше Землі і прирівнюється до розміру Марсу.
Цікаві факти про Титан
Нещодавно було виявлено величезну річкову систему на супутнику Сатурна – Титані. Річка, наповнена вуглеводнем, протяжністю більше 400 кілометрів впадає в гігантське море Кракен – найбільше море на Титані –  біля холодного північного полюса супутника. Це перша такого роду величезна річкова система за межами Землі, яку можна порівняти з річкою Ніл в Єгипті.

Дякую за увагу!


title: Презентация на тему: Сатурн - властелин колец

text:
Сатурн:
властелин колец.
Выполнили: Прошина О., Костыря Г.  41 Био.
Сатурн:
 властелин колец.
Из истории.
Планета известна с самых древних времен. В античной мифологии Сатурн был божественным отцом Юпитера. Сатурн был богом Времени и Судьбы. Как известно, Юпитер в своем мифическом обличии пошел дальше отца. Сатурн , планета – значительно слабее по блеску, чем Венера, Юпитер и Марс.
Исследование сатурна.
Общие сведения.
Сатурн относится к типу газовых планет: он состоит в основном из газов и не имеет твёрдой поверхности.
Экваториальный радиус планеты равен 60 300 км, полярный радиус — 54 000 км; из всех планет Солнечной системы Сатурн обладает наибольшим сжатием. Масса планеты в 95 раз превышает массу Земли, однако Сатурн имеет одну интересную особенность, плотность его  составляет всего 0,69 г/см³, что делает его единственной планетой Солнечной системы, чья средняя плотность меньше плотности воды. Если бы было возможно создать огромный океан, Сатурн смог бы в нем плавать!
Один оборот вокруг оси Сатурн совершает за 10 часов, 34 минуты и 13 секунд.
АтмосФЕРА
Верхние слои атмосферы Сатурна состоят на 93 % из водорода (по объёму) и на 7 % — из гелия (по сравнению с 18 % в атмосфере Юпитера). Имеются примеси метана, водяного пара, аммиака и некоторых других газов. Аммиачные облака в верхней части атмосферы мощнее юпитерианских.
По данным «Вояджеров», на Сатурне дуют сильные ветра, аппараты зарегистрировали скорости воздушных потоков 500 м/с. Ветра дуют, в основном, в восточном направлении (по направлению осевого вращения). Их сила ослабевает при удалении от экватора; при удалении от экватора появляются также и западные атмосферные течения. Ряд данных указывают, что ветры не ограничены слоем верхних облаков, они должны распространяться внутрь, по крайней мере, на 2 тыс. км. Кроме того, измерения «Вояджера-2» показали, что ветра в южном и северном полушариях симметричны относительно экватора. Есть предположение, что симметричные потоки как-то связаны под слоем видимой атмосферы.
В атмосфере Сатурна иногда появляются устойчивые образования, представляющие собой сверхмощные ураганы. Аналогичные объекты наблюдаются и на других газовых планетах Солнечной системы .Гигантский «Большой белый овал» появляется на Сатурне примерно один раз в 30 лет, в последний раз он наблюдался в 1990 году (менее крупные ураганы образуются чаще).
Не до конца понятным на сегодняшний день остаётся такой атмосферный феномен Сатурна, как «Гигантский гексагон». Он представляет собой устойчивое образование в виде правильного шестиугольника с поперечником 25 тыс. километров, которое окружает северный полюс Сатурна.
В атмосфере обнаружены мощные грозовые разряды, полярныесияния,ультрафиолетовое излучение водорода. В частности, 5 августа 2005космический аппарат Кассини зафиксировал радиоволны, вызванные молнией

Гексагональное атмосферное образование
на северном полюсе Сатурна.
глаз урагана. ураган на Сатурне.
Внутреннее строение.
В глубине атмосферы Сатурна растут давление и температура, и водород постепенно переходит в жидкое состояние. На глубине около 30 тыс. км водород становится металлическим(а давление достигает около 3 миллионов атмосфер). Циркуляция электротоков в металлическом водороде создаёт магнитное поле(гораздо менее мощное, чем у Юпитера). В центре планеты находится массивное ядро (до 20 земных масс) из тяжёлых материалов — камня, железа и, предположительно, льда.
Магнитосфера.
До тех пор, пока первые космические аппараты не достигли Сатурна, наблюдательных данных о его магнитном поле не было вообще, но из наземных радиоастрономических наблюдений следовало, что Юпитер обладает мощным магнитным полем. Об этом свидетельствовало нетепловое радиоизлучение на дециметровых волнах, источник которого оказался больше видимого диска планеты, причем он вытянут вдоль экватора Юпитера симметрично по отношению к диску.
Образование магнитосферы Сатурна.
Поскольку Сатурн весьма сходен с Юпитером по своим физическим свойствам, астрономы предположили, что достаточно заметное магнитное поле есть и у него. Отсутствие же у Сатурна наблюдаемого с Земли магнитно-тормозного радиоизлучения объясняли влиянием колец.
Эти предложения подтвердились. Еще при подлете "Пионера-11" к Сатурну его приборы зарегистрировали в около планетном пространстве образования, типичные для планеты, обладающей ярко выраженным магнитным полем: головную ударную волну, границу магнитосферы (магнитопаузу), радиационные пояса
Внешняя граница магнитосферы Сатурна.
Спутники
сатурна
По состоянию на февраль 2010г. известно 62 спутника Сатурна. 12 из них открыты при помощи космических аппаратов: Вояджер-1(1980), Вояджер-2 (1981), Кассини (2004—2007). Большинство спутников, кроме Гиперионаи Фебы, имеет синхронное собственное вращение — они повёрнуты к Сатурну всегда одной стороной. Информации о вращении самых мелких спутников нет.
В течение 2006г. команда учёных под руководством Дэвида Джуиттаиз Гавайского университета, работающих на японском телескопе Субаруна Гавайях, объявляла об открытии 9 спутников Сатурна.Все они относятся к так называемым нерегулярным спутникам, которые отличаются вытянутыми эллиптическими орбитами, и, как полагают, сформировались не вместе с планетами, а захвачены их гравитационным полем.
Всего с 2004 года команда Джуитта обнаружила 21 спутник Сатурна.Крупнейший из спутников — Титан. Учёные предполагают, что условия на этом спутнике схожи с теми, которые существовали на нашей планете 4 миллиарда лет назад, когда на Земле только зарождалась жизнь.
Спутник Сатурна -  Феба.
Титан, спутник Сатурна
Предполагаемый пейзаж на титане.
Кольца сатурна.
видимы с Земли в небольшой телескоп. Они состоят из тысяч и тысяч небольших твердых частиц из камней и льда, которые вращаются вокруг планеты. Существует 3 основных кольца, названных A, B и C. Они различимы без особых проблем с Земли. Есть и более слабые кольца – D, E, F. При ближайшем рассмотрении колец оказывается великое множество. Между кольцами существуют щели, где нет частиц. Та из щелей, которую можно увидеть в средний телескоп с Земли (между кольцами А и В), названа щелью Кассини. В ясные ночи можно даже увидеть менее заметные щели. Внутренние части колец вращаются быстрее внешних.
Интересные факты
Британские астрономы обнаружили в атмосфере Сатурна новый тип полярного сияния, которое образует кольцо вокруг одного из полюсов планеты.
Полярные сияния Сатурна вызваны высокоэнергетическим потоком от Солнца, которое охватывает планету. Полярное сияние Сатурна может быть замечено только в ультрафиолетовом свете, создание которого не помогает рассмотреть его с Земли.
Полярное сияние Сатурна аналогично земному - оба связаны с частицами солнечного ветра, которые захватываются магнитным полем планеты как ловушкой и двигаются вдоль силовых линий от полюса к полюсу туда - обратно. В ультрафиолете полярное сияние лучше выделяется на фоне планеты благодаря сильному люминесцентному свечению водорода.
Изучение полярного сияния Сатурна началось более 20 лет назад: «Пионер 11» обнаружил увеличение яркости Сатурна у полюсов в далеком ультрафиолете в 1979г. Пролеты «Вояждеров» 1 и 2 мимо Сатурна в начале 1980-х дали общее описание полярного сияния. Эта аппараты впервые промерили магнитное поле Сатурна, которое оказалось очень сильным.

Prezentacii.com


Презентация на тему: С гордостью за отечество


Презентация на тему: Що таке комета?


Презентация на тему: Сергей Константинович Крикалёв


Презентация на тему: Система «Земля – Луна»