title: Презентация на тему: Солнечная система

text:
www.yandex. ru
http://ggreen.chat.ru
http://images.yandex.ru
http://slovari.yandex.ru
www.yandex. ru
http://ggreen.chat.ru
http://images.yandex.ru
http://slovari.yandex.ru
www.yandex. ru
http://ggreen.chat.ru
http://images.yandex.ru
http://slovari.yandex.ru
www.yandex. ru
http://ggreen.chat.ru
http://images.yandex.ru
http://slovari.yandex.ru
www.yandex. ru
http://ggreen.chat.ru
http://images.yandex.ru
http://slovari.yandex.ru
www.yandex. ru
http://ggreen.chat.ru
http://images.yandex.ru
http://slovari.yandex.ru
www.yandex. ru
http://ggreen.chat.ru
http://images.yandex.ru
http://slovari.yandex.ru
www.yandex. ru
http://ggreen.chat.ru
http://images.yandex.ru
http://slovari.yandex.ru


title: Презентация на тему: Солнечная активность и информация с космической обсерватории SOHO

text:
Планети навколо нас
Сонячна система
Со́нячна систе́ма — планетна система, що включає в себе центральну зірку — Сонце , і всі природні космічні об'єкти, що обертаються навколо Сонця.
Більша частина маси об'єктів, пов'язаних із Сонцем гравітацією, міститься у восьми відносно відокремлених планетах, що мають майже кругові орбіти і розташовуються в межах майже плоского диска — площині екліптики. Чотири менші внутрішні планети: Меркурій, Венера,Земля та Марс, звані також планетами земної групи, складаються в основному з силікатів та металів. Чотири зовнішні планети: Юпітер, Сатурн,Уран та Нептун, звані також газовими гігантами, значною мірою складаються з водню та гелію та набагато масивніші, ніж планети земної групи.
Планети
Планети поділяються на дві групи, що відрізняються масою, хімічним складом (це виявляється в розходженнях їхньої густини), швидкістю обертання та кількістю супутників. Чотири найближчі до Сонця планети (планети земної групи) порівняно невеликі, складаються здебільшого з щільної кам'янистої речовини та металів. Планети-гіганти — Юпітер, Сатурн, Уран і Нептун — набагато масивніші, складаються здебільшого з легких речовин і тому, незважаючи на величезний тиск у їхніх надрах, мають малу густину. У Юпітера і Сатурна основну частку їхньої маси складають водень і гелій. Вони містять також до 20% кам'янистих речовин і легких сполук кисню, вуглецю й азоту, що за низьких температур конденсуються на лід. В Урана й Нептуна лід і кам'янисті речовини складають більшу частину їхньої маси.
Меркурій
Меркурій (0,4 а.о. від Сонця) є найближчою до Сонця і найменшою планетою системи (0,055 маси Землі). У Меркурія немає супутників, а його єдиними відомими геологічними особливостями, крім ударних кратерів, є численні зубчасті укоси, що тягнуться на сотні кілометрів — ескарпи, що виникли, ймовірно, внаслідок припливних деформацій на ранньому етапі історії планети в той час, коли його період обертання навколо осі відрізнявся від періоду обертання навколо Сонця.
Венера
Венера близька за розміром до Землі (0,815 земної маси) і, як і Земля, має досить потужну атмосферу та товсту силікатну оболонку навколо залізного ядра. Є також свідчення її внутрішньої геологічної активності. Однак кількість води на Венері набагато менша земної, а її атмосфера в дев'яносто разів щільніша. У Венери немає супутників. Це найгарячіша планета, температура її поверхні перевищує 400 °C. Причиною такої високої температури є парниковий ефект у щільній, багатій на вуглекислий газ атмосфері. Не було виявлено ніяких однозначних свідоцтв геологічної діяльності на Венері, але, оскільки у неї немає магнітного поля, яке запобігло б виснаженню її існуючої атмосфери, це дозволяє припустити, що її атмосфера регулярно поповнюється вулканічними виверженнями.

Земля
Земля є найбільшою та найщільнішою серед внутрішніх планет. У Землі є один природний супутник — Місяць, єдиний великий супутник планет земної групи Сонячної системи. Серед планет земної групи Земля є унікальною (насамперед — гідросферою). Атмосфера Землі радикально відрізняється від атмосфер інших планет — вона містить вільний кисень. Питання про наявність життя де-небудь, крім Землі, залишається відкритим.
Марс
Марс менший Землі та Венери (0,107 маси Землі). Він має атмосферу, що складається головним чином з вуглекислого газу, із поверхневим тиском 6,1 мбар (0,6 % від земного). На його поверхні є вулкани, найбільший з яких, Олімп, перевищує розмірами всі земні вулкани, досягаючи висоти 21,2 км. Рифтові западини (Долина Марінер) поряд з вулканами свідчать про колишню геологічну активність, яка, за сучасними даними, скінчилася близько 2 млн років тому. Червоний колір поверхні Марса зумовлений великою кількістю оксиду заліза в його ґрунті. Планета має два супутники — Фобос і Деймос. Припускається, що вони являють собою захоплені астероїди.


Презентация на тему: Солнечная система


title: Презентация на тему: Солнечная энергетика

text:
Солнечная энергетика
Презентацию подготовила ученица 11 класса
Кулик Дарья
Солнечная энергетика – использование солнечного излучения для получения энергии в каком-либо виде.
Источником энергии солнечного излучения являются термоядерные реакции, протекающие на Солнце.
На каждый квадратный метр от солнца приходит 1367 Ватт энергии (солнечная постоянная). До земли через атмосферу — доходит порядка 1020 Вт/м² (на экваторе).
Однако это среднее значение. Не следует забывать, что солнечное излучение намного меньше в пасмурную погоду. Зимой на умеренных широтах значение в два раза ниже.
Чтобы определить сколько электричества можно будет выработать за год в среднем, учитывают тип солнечной батареи:
Параллельно земле
Под оптимальным углом
Со слежением за солнцем

Карта солнечного излучения
Типы солнечных электростанций
СЭС башенного типа.
В них используется центральный приемник с полем гелиостатов. Система слежения за Солнцем сложна, так как требуется вращение вокруг двух осей. Управление осуществляется с помощью ЭВМ. В качестве рабочего тела в тепловом двигателе используется водяной пар с температурой до 550 С, воздух и другие газы - до 1000 С.

СЕС распределительного (модульного) типа.
В них используется большое число модулей, каждый из которых включает параболоцилиндрический концентратор солнечного излучения и приемник, расположенный в фокусе концентратора и используемый для нагрева рабочей жидкости, подаваемой в тепловой двигатель, который соединен с электрогенератором. При небольшой мощности СЭС модульного типа более экономичны, чем башенные.

СЭС башенного типа
СЭС модульного типа
Получение энергии от солнца
СЭС модульного типа
Подача энергии в сеть потребления;
Вывод излишков энергии в магистральные сети электроснабжения (если такая сеть имеется).
Основными принципами работы электростанции, являются:
Получение солнечной энергии за счёт установленных солнечных батарей (солнечные модули);
Подзарядка аккумуляторов, которые обеспечивают бесперебойную подачу электроэнергии к потребителю;
Огромное поле поворачиваемых зеркал отражает солнце на солнечный коллектор, где тепло превращается в электроэнергию двигателем Стирлинга(тепловая машина, в которой жидкое или газообразное рабочее тело движется в замкнутом объеме), или нагревом воды.
Электричество переходит в трансформатор и транс-
портирует-
ся в раз-
ные точки.
СЭС башенного типа
Достоинства
Перспективность, доступности и неисчерпаемость источника энергии в условиях постоянного роста цен на традиционные виды энергоносителей
Теоретически, полная безопасность для окружающей среды, хотя существует вероятность того, что повсеместное внедрение солнечной энергетики может изменить альбедо (характеристику отражательной (рассеивающей) способности) земной поверхности и привести к изменению климата.

Недостатки
Зависимость от погоды и времени суток.
Сезонность в средних широтах и несовпадение периодов выработки энергии и потребности в энергии. Нерентабельность в высоких широтах.
Высокая стоимость конструкции, связанная с применением редких элементов (к примеру, индий и теллур).
Необходимость периодической очистки отражающей/поглощающей поверхности от загрязнения.
Нагрев атмосферы над электростанцией.

Первые опыты
В 1600 г. во Франции был создан первый солнечный двигатель, работавший на нагретом воздухе и использовавшийся для перекачки воды.
В конце XVII в. (1774 г.) ведущий французский химик А. Лавуазье создал первую солнечную печь, в которой достигалась температура в 1650 С.
В 1866 г. француз А. Мушо построил в Алжире несколько крупных солнечных концентраторов и использовал их для дистилляции воды и приводов насосов.
На всемирной выставке в Париже в 1878 г. А. Мушо продемонстрировал солнечную печь для приготовления пищи, в которой 0,5 кг мяса можно было сварить за 20 минут.
В 1833 г. в США Дж. Эриксон построил солнечный воздушный двигатель с параболоцилиндрическим концентратором.
Первый плоский коллектор солнечной энергии был построен французом Ш.А. Тельером.
Первая крупномасштабная установка для дистилляции воды была построена в Чили в 1871 г. американским инженером Ч. Уилсоном.
В 1890 г. профессор В.К. Церасский в Москве осуществил процесс плавления металлов солнечной энергией, сфокусированной параболоидным зеркалом, в фокусе которого температура превышала 3000 С.
Развитие отрасли
В 1985 году все установленные мощности мира составляли 21 МВт.
Производство фотоэлементов  в 2005 году составляло 1656 МВт.
На начало 2010 года общая мировая мощность фотоэлементной солнечной энергетики составила только около 0,1 % общемировой генерации электроэнергии.
В 2012 году общая мощность мировых гелиоэнергетических установок выросла на 31 ГВт, превысив 100 ГВт.
 В 2013 году глобально было установлено 39 ГВт. фотоэлектрических мощностей. В результате общая мощность фотоэлектрических установок оценивается в 139 ГВт.
Лидером по установленной мощности является Европа. Среди стран лидером является Китай. По совокупной мощности на душу населения лидер — Германия.

Энергия солнца может быть использована как в земных условиях, так и в космосе. Наземные солнечные электростанции следует строить в районах расположенных как можно ближе к экватору с большим количеством солнечных дней. В настоящее время солнечную энергию экономически целесообразно использовать для горячего водоснабжения сезонных потребителей типа спортивно-оздоровительных учреждений, баз отдыха, дачных поселков, а также для обогрева открытых и закрытых плавательных бассейнов.

Солнечный транспорт


title: Презентация на тему: Солнечная активность

text:
Солнечная активность
Солнечная активность — комплекс явлений и процессов, связанных с образованием и распадом в солнечной атмосфере сильных магнитных полей.
Первые сообщения о пятнах на Солнце относятся к наблюдениям 80 г. до н. э. в Китае, первые рисунки относятся к 1128 г.
В 1610г.астрономы начали использовать телескоп для наблюдения Солнца
История изучения солнечной активности
Телескоп
Последние 30 лет солнечной активности
В 1845 г. профессора Д.Генри и С.Александер наблюдали солнце с помощью термометра и определили, что пятна излучают меньше радиации по сравнению с окружающими областями солнца. Позже было определено излучение выше среднего в областях факул.
Связь изменений СА и климата Земли исследуется начиная с 1900 года. Ч. Г. Аббот из Смитсонианской обсерватории
Уильям Гершель
График, демонстрирующий показатели солнечной активности, включая число пятен и космогенное образование изотопов.
Искусственный спутник Земли (ИСЗ) — космический летательный аппарат, вращающийся вокруг Земли по геоцентрической орбите.
Орбитальные обсерватории «Нимбус 7», запущенная 25 октября 1978 года, и «Солнечный максимум», запущенная 14 февраля 1980 года, определили, что благодаря ярким областям вокруг пятен, общий эффект заключается в увеличении яркости
Нимбус 7
Солнечный максимум
Количество солнечных пятен характеризуется с помощью числа Вольфа, которое известно также как цюрихское число. W=k(m+10n),гдеW — число Вольфа; f — количество наблюдаемых пятен; g — количество наблюдаемых групп пятен; k — нормировочный коэффициент.


title: Презентация на тему: Солнечная система 11 класс

text:
Солнечная система
Солнечная система состоит из солнца, девяти планет вращающихся вокруг звезды. Планеты солнечной системы в свою очередь делятся на планеты-гиганты, большие планеты, спутники планет и малые тела. Также солнечную систему посещаю кометы, с разной периодичностью.
9 планет
Меркурий, первая планета от Солнцу большая планета Солнечной системы.
- Венера вторая планета от Солнца и ближайшая к Земле большая планета Солнечной системы.

- Земля единственная планета солнечной системы на которой существует жизнь.

- Марс четвертая планета по счету находящееся в нашей солнечной системе

- Юпитер пятая от Солнца большая планета.

- Сатурн планета, среднее расстояние от Солнца 9,54 а. е., период обращения 29,46 года

- Уран седьмая от Солнца, относится к планетам-гигантам

- Нептун относится к планетам-гигантам, восьмая планета от солнца.

- Плутон является последней девятой планетой солнечной системы.
 Астероид
Астероид – это небольшое планетоподобное тело Солнечной системы, размером от нескольких метров до тысячи километров.
 Первый астероид — Церера — был открыт в первый день XIX века сицилийским астрономом Пиацци
обломок - образец так называемой "первичной материи" Солнечной системы.

04.06.2004 В Антарктиде обнаружели метеорит-ровесник Солнечной системы, Небесный "скиталец" интересен для исследователей тем, что он - ровесник Солнечной системы, поэтому состоит из тех же элементов, что и наша планета в начальный период своего формирования Обнаруженный обломок - образец так называемой "первичной материи" Солнечной системы. Из такого материала могли образоваться не только Земля, но и другие планеты.
Спутники Земли бывают естественными и искусственными.
К искусственным можно отнести космические станции
существует множество предположений и легенд, что касается естественного «спутника Земли» (Луна). Например, говорилось что раньше Земля имела два спутника. Один из спутников был разрушен в результате природной катастрофы. Естественный спутник очень сильно влияет на Землю. Это проявляется в климатических изменениях, «Спутник Земли.» влияет на приливы и отливы морей и океанов, может вызвать Торнадо или Цунами. Влияние Луны на Землю бесспорно.
Возрост солнечной системы
Солнечной системе почти 4.5 миллиарда лет.

Планеты ввидны!
Да, некоторые планеты можно увидеть обычным – невооруженным – глазом. Именно так эти планеты – Меркурий, Венера, Земля, Марс, Юпитер и Сатурн – были открыты еще во времена античности.

Уран, Нептун и Плутон были открыты уже при помощи телескопа из-за большой удаленности от Солнца и наблюдаться невооруженным глазом не могут.
Солнечная система
Наша Солнечная система не имеет каких-либо четких границ в пространстве. Солнечная система состоит из девяти планет, которые обращаются по орбитам вокруг Солнца. Плутон, самая дальняя планета, находится приблизительно в 40 астрономических единицах от Солнца. Астрономическая единица является единицой длины, которая используется астрономами и равна расстоянию от Земли до Солнца – 150 млн. км.
планеты которые называют “газообразными” или “гигантами”
Юпитер, Сатурн, Уран и Нептун называют “газообразными” планетами или планетами-гигантами. В составе Юпитера и Сатурна преобладают водород и гелий, а Уран и Нептун содержат самые большие доли льдов – замораженную воду, аммиак, метан и угарный газ.
кольца
Кольца есть у четырех планет-гигантов – Юпитера, Сатурна, Урана и Нептуна.
вопросы? по теме

Какой возраст у нашей солнечной системы?
Солнечной системе почти 4.5 миллиарда лет

Можно ли увидеть планеты “невооруженным глазом”?
Да, некоторые планеты можно увидеть обычным – невооруженным – глазом

Какие планеты называют “газообразными” или “гигантами”?
Юпитер, Сатурн, Уран и Нептун называют “газообразными” планетами или планетами-гигантами.

Какие планеты имеют кольца?
Кольца есть у четырех планет-гигантов – Юпитера, Сатурна, Урана и Нептуна.


Презентация на тему: Солнечная система 2 класс


title: Презентация на тему: Солнечная система

text:
109
333000
0,38
0,05
0,95
0,81
1
1
0,53
0,11
11,2
318
9,5
95,2
4,1
14,5
3,9
17,1
1
2
3
4


title: Презентация на тему: Солнечная система, ее состав. Планеты земной группы

text:
58
108
150
228
58
150


Презентация на тему: Солнечная система: галактика "Млечный путь"


title: Презентация на тему: Солнечная система 5 класс

text:
0,003
0,19
17,1
3,9
14,5
4,1
95,2
9,5
318
11,2
0,11
0,53
0,81
0,95
0,05
0,38
333000
109
1
2
3
4
17,1
3,9
14,5
4,1
95,2
9,5
318
11,2
0,11
0,53
0,81
0,95
0,05
0,38
333000
109
1
1
17,1
3,9
14,5
4,1
95,2
9,5
318
11,2
0,11
0,53
0,81
0,95
0,05
0,38
333000
109


Презентация на тему: Солнечная система, ее состав


Презентация на тему: Солнечное и лунное затмение. Система Земля - Луна


title: Презентация на тему: Солнечная система и её планеты

text:
900igr.net
88
225
365
687
4 333


title: Презентация на тему: Солнечная система

text: Vidio


title: Презентация на тему: Солнечная система. Планеты земной группы

text:
Солнечная система.Планеты земной группы
Меркурий
 Венера
 Земля
Луна
 Марс
Меркурий
Меркурий
Основные данные:

Название – римский бог торговли
Расстояние от Солнца – 58 млн кмм
Диаметр – 4,8 км
Плотность – 5,4 г/ см2
Период вращения (1 сут.) – 59 земных дней
Период обращения вокруг Солнца (1 год) – 88 земных суток
Орбита – эллипс
Скорость – 47,3 км/с
Спутников нет
Меркурий
Атмосфера и строение
Температура
от -210
до +570
Нет смены времен года

Особенности и рельеф
Меркурий
Меркурий
Наиболее раннее известное фиксирование Меркурия  в таблицах «Муль Апин» (сборник вавилонских астрологических таблиц)  выполнен ассирийскими астрономами примерно в XIV веке до н.э. Шумерское название UDU.IDIM.GU\U4.UD («прыгающая планета») – бог Нинурт, а в более поздних записях её называют «Набу» в честь бога мудрости и писцового искусства

Названия
В Древней Греции – Гермес
Древний Рим – Меркурий (Клавдий Птолемей)
В Древнем Китае - Чэнь-син, (Утренняя звезда)
В современной китайской, корейской, японской и вьетнамской культурах  - «Водяная звезда»
В индийской мифологии – Будха
Модель движения Меркурия, предложенная Ибн аш-Шатиром
История
Первое телескопическое наблюдение Галилео Галилей  началеXVII века. Хотя он наблюдал фазы Венеры, его телескоп не был достаточно мощным, чтобы наблюдать фазы Меркурия.

В 1631 Пьер Гассенди сделал первое телескопическое наблюдение прохождения планеты по диску Солнца. Момент прохождения был вычислен до этого Иоганном Кеплером.

 В 1639 г. Джованни Зупи с помощью телескопа открыл, что орбитальные фазы Меркурия подобны фазам Луны и Венеры. Наблюдения окончательно продемонстрировали, что Меркурий обращается вокруг Солнца.

История
Галилео Галилей
Пьер Гассенди
Меркурий
Исследование
автоматический межпланетный аппарат США
Mariner-10
был запущен 3 ноября 1973 г
подлетел к Меркурию 29 марта 1974 г
Снимки Меркурия Маринер-10 передавал в течении трех пролетов с интервалом в шесть месяцев
март 1974
сентябрь 1974 г
марта 1975
Итог : исследовано 45 % поверхности планеты
Меркурий

автоматический межпланетный аппарат
 "MESSENGER«
Старт августе 2004 г
На орбите январь 2008г.
Итог - 1231 снимок, в том числе прежде не наблюдавшихся областей.
Исследование
Меркурий
  18 января 2008 г. в Германии состоялась церемония подписания контракта на производство космического аппарата BepiColombo

BepiColombo стартует в августе 2013 г. с помощью российской ракеты-носителя "Союз-2-1Б" с разгонным блоком "Фрегат-М" с космодрома Куру во Французской Гвиане.

 Прибытие к Меркурию
запланировано на август 2019 г
Исследование
Меркурий


title: Презентация на тему: Солнечная система

text:
Прищепчук Надежда
Солнечная система

План:
Солнечная система.
Планеты солнечной системы.
Солнце
Земля
Луна

СОЛНЕЧНАЯ СИСТЕМА, система космических тел, включающая, помимо центрального светила Солнца девять больших планет:

     Меркурий, первая планета от Солнцу большая планета Солнечной системы.
   Венера вторая планета от Солнца и ближайшая к Земле большая планета Солнечной системы.
     Земля единственная планета солнечной системы на которой существует жизнь.
     Марс четвертая планета по счету находящееся в нашей солнечной системе
     Юпитер пятая от Солнца большая планета.
     Сатурн планета, среднее расстояние от Солнца 9,54 а. е., период обращения 29,46 года.
     Уран седьмая от Солнца, относится к планетам-гигантам
     Нептун относится к планетам-гигантам, от восьмая планета от солнца
     Плутон является последней девятой планетой солнечной системы.
Солнце - центральная и единственная звезда Солнечной системы, вокруг которой обращаются другие объекты этой системы: планеты и их спутники, карликовые планеты и их спутники, астероиды, метеориты, кометы и космическая пыль. Масса Солнца составляет 99,8% от суммарной массы всей Солнечной системы.

 Солнечное излучение поддерживает жизнь на Земле. Солнце состоит из водорода (~73% от массы и ~92% от объёма), гелия (~25% от массы и ~7% от объёма) и следующих, входящих в его состав в малых концентрациях, элементов: железа, никеля, кислорода, азота, кремния, серы, магния, углерода, неона, кальция и хрома. По спектральной классификации Солнце относится к типу G2V («жёлтый карлик»).
Солнце
Земля
Земля́ - третья от Солнца планета и пятая по размеру среди всех планет Солнечной системы. Она является также крупнейшей по диаметру, массе и плотности среди планет земной группы. Единственное известное человеку на данный момент тело Солнечной системы в частности и Вселенной вообще, населённое живыми организмами.

 Кроме того, Земля имеет наибольшую плотность, самую сильную поверхностную гравитацию, сильнейшее магнитное поле, и возможно обладает самой активной тектоникой плит среди этих четырёх планет (Меркурий, Венера, Земля, Марс).
Луна
Луна́ — естественный спутник Земли. Второй по яркости объект на земном небосводе после Солнца и пятый по величине естественный спутник планеты Солнечной системы. Среднее расстояние между центрами Земли и Луны — 384 467 км (0,002 57 а. е., ~ 30 диаметров Земли).

Видимая звёздная величина полной Луны на земном небе −12,71м. Освещённость, создаваемая полной Луной возле поверхности Земли при ясной погоде, составляет 0,25 — 1 лк.

Луна является единственным астрономическим объектом вне Земли, на котором побывал человек.
Спасибо за просмотр


text:
Урок 9
СОЛНЕЧНАЯ СИСТЕМА,
ЕЕ СОСТАВ
Солнечная система
Образование Солнечной системы
Солнечная система – это комплекс небесных тел, объединенных происхождением, упорядоченностью движения и общностью физических свойств. Центральным телом Солнечной системы является Солнце. Вокруг него по эллиптическим орбитам вращаются девять больших планет.
Солнечная система
Солнце
Планеты Солнечной системы
Спутники планет
Земля и ее спутник Луна
Юпитер
Сатурн
Меркурий
Венера
Нептун
Астероид
Комета
Метеоры


title: Презентация на тему: Солнечная система Планеты-гиганты и маленький Плутон

text:
12.10.12
1
2
3
4
5
6
7
8
9
http://systemplanet.narod.ru/
http://images.yandex.ru/yandsearch?text=%D0%A1%D0%BE%D0%BB%D0%BD%D0%B5%D1%87%D0%BD%D0%B0%D1%8F%20%D1%81%D0%B8%D1%81%D1%82%D0%B5%D0%BC%D0%B0
http://images.yandex.ru/yandsearch?text=%D0%B1%D0%BE%D0%B3%D0%B8%20%D0%B2%20%D1%87%D0%B5%D1%81%D1%82%D1%8C%20%D0%BA%D0%BE%D1%82%D0%BE%D1%80%D1%8B%D1%85%20%D0%BD%D0%B0%D0%B7%D0%B2%D0%B0%D0%BD%D1%8B%20%D0%BF%D0%BB%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D1%82%D1%8B


Презентация на тему: Солнечное затмение


Презентация на тему: Солнечное и лунное затмения


Презентация на тему: Солнечное и лунное затмение


Презентация на тему: Солнечная система. Планеты-гиганты


Презентация на тему: Солнечная системаПланеты-гиганты и маленький Плутон


title: Презентация на тему: Солнечная система. Планеты-гиганты и маленький Плутон


Презентация на тему: Солнечные и лунные затмения


text:
5klass.net
RedShift4


Презентация на тему: Солнечно-земные связи


title: Презентация на тему: Солнце 2

text:
900igr.net

1982
2006
1999
NGC 5195


Презентация на тему: СОЛНЕЧНОЕ ЗАТМЕНИЕ


Презентация на тему: Солнечный парус


title: Презентация на тему: Солнечная система. Астероиды. Кометы, Метеоры. Метеориты.

text:
Солнечная система.
 Астероиды. Кометы, Метеоры. Метеориты.

«Хвостатые звезды»

    Кометы – необычные светила. Хвосты комет бывают довольно длинными и занимают на небе большую площадь.
    В 1582 году датский ученый Тихо Браге доказал, что кометы гораздо дальше от Земли, чем Луна.

Вестницы беды.
   В прошлом внешний вид кометы пугал людей.  Они считались вестницами войн, эпидемий, смерти великих людей.
   Первым «прописал» кометы в Солнечной системе Эдмунд Галлей  (вычислил орбиты 20 комет), установил промежутки их появления в небе Земли.
Комета Галлея (75-76 лет) – ожидается в 2061 году.
Строение кометы.
   У нее три главные части: ядро, голова и хвост. Тяжелая часть – ядро, размеры которого небольшие – десятки км. Состоит изо льда воды и газов,  и
мелких частиц.
Хвост появляется при приближении к Солнцу.
 Хвосты (газовые и пылевые) кометы – это испаряющиеся части ядра.
Астероиды.
  К началу XX века между Марсом и Юпитером открыли 400 очень маленьких планет. Сейчас в каталогах числится сотни тысяч таких тел. Их называют астероиды («звездоподобные»). Между Марсом и Юпитером  оказался целый пояс астероидов.
Имена астероидов.
      Первым астероидам давали имена греческих и римских богов и богинь (Церера, Паллада, Гигия, Веста).
Затем просто женские имена (Анна, Кармен, Рита).
Имена знаменитых людей ( Гагарин, Пеле, Сахаров…).
Метеоры.
   В начале августа в нашем ночном небе можно наблюдать массу метеоров. Интересно, что они кажутся вылетающими из одной точки на небе. В августе это в созвездии Персея.
Метеор – маленькая частичка, раскаленного трением о воздух, вещества .
Звездный ноябрь.
В ноябре 1799 года Александр фон Гумбольд наблюдал у берегов Ю.Америки поток метеоров.  Они летели из созвездия Льва (Леониды). В 1833, 1866 звездный дождь повторился. Через каждые 33-34 года Земля проходит через плотную часть метеорного роя.
Метеориты.
Космические гости – метеориты. В 1803 году французский  академик Био доказал , что падение целого каменного дождя в окрестностях городка л, Эгль было спровоцировано веществом астероидов - болидами.
Состав метеоритного вещества.

  Вещество некоторых метеоритов мало отличается от  первичного вещества Солнечной системы. Метеориты разделяются на: железные (природный сплав железа и никеля), железокаменные (минерал оливин)и каменные (силикаты).
Железный метеорит
Сихотэ-Алинский метеорит 308 г.
Каменный метеорит
Знаменитые  метеориты.
Самый большой кратер   в России, север Сибири, оставлен Попигайским  метеоритом, упавшим 35,7  млн. лет назад. Диаметр – 100 км.
80 тыс. лет назад – метеорит Гоба (Намибия, Африка)– крупнейший из земных. Вес 60 т.
50 тыс. лет назад  (С.Америка, пус. Аризона) упал железный метеорит.   Диаметр кратера – 1200м, а глубина – 200м.
12 февраля 1947 год падение Сихотэ-Алинского метеорита.
Февраль 2013 года (Россия, г.Челябинск, оз. Чебаркуль) – много обломков.

Тунгусский метеорит.
    Самый таинственный метеорит. Ранним утром 30 июня 1908 года в В.Сибири, в бассейне р. Подкаменная Тунгуска зафиксировано падение яркого огненного шара. В 1927 году первая экспедиция увидела последствия катастрофы. Вековая тайга была повалена в радиусе 40 км. в эпицентре – голые черные деревья.  Кратера не было.

Что произошло?
Существует много гипотез:
 катастрофа инопланетного корабля;
маленькая черная дыра;
луч лазера из другой планетной системы;
ученые считают - это взрыв ядра небольшой старой кометы, разрушившейся на высоте 6 км в атмосфере Земли. В торфе тунгусских болот находят  мелкие оплавленные шарики кометного вещества.

Пояс Койпера.
   Современные средства наблюдения за космосом помогли разглядеть новый пояс астероидов за орбитой Нептуна. Первое тело открыто в 1992 году.., а сейчас известно более 1000. Его назвали поясом Койпера – по имени астронома, предсказавшего его существование   в 50-х годах  XX века.
     Оказалось, что пояс Койпера превосходит главный пояс астероидов (между Марсом и Юпитером) в 20 раз. Самые крупные тела выделили в особую группу «карликовых» планет. Это уже известный Плутон, а также Хаумеа,  Макемаке, Орк  и  Эрида (больше Плутона). По оценкам ученых, в поясе Койпера находятся около 450 000 тел диаметром более 50 км.
Отличие карликовой планеты от астероида
Первое: размерами.
Карликовые планеты – диаметр около 1000 км.
Второе: формой. Карликовые планеты круглой формы.
Третье : вещественным составом. Карликовые планеты- ледяные глыбы из замерзшего метана, воды и аммиака.
Облако Оорта.
    Основное место обитания комет в Солнечной системе находится  далеко от Солнца в 50 тыс. астрономических единиц. Это место называется облаком Оорта ( Ян Оорт, который определил  его существование в 50-х годах XX века).
 В этом облаке «живут» ледяные ядра комет.
! Расстояние до далеких объектов определяют в астрономических единицах – расстояние от Земли до Солнца – 149 597 870,7 км.
Родина комет.

 Кометное облако Оорта является родиной комет.
Кометные ядра Солнечной системы не живут долго. Солнечное излучение, столкновения, действия тяготения заставляют их испаряться. Ядро кометы Галлея при каждом «свидании» с Солнцем теряет много вещества.
http://schools.keldysh.ru/school1413/astronom/bak/com_hiac.jpg
http://iloveastronomy.ru/wpcontent/uploads/2011/10/79107061_4604320_kometa_elenina_11.jpg
http://img-fotki.yandex.ru/get/6102/64843573.c1/0_7f31c_4d3d2259_orig.jpg
https://sywardus.files.wordpress.com/2012/12/comet16801.jpg?w=300&h=239
https://encrypted-tbn1.gstatic.com/images?q=tbn:ANd9GcSx4QfVUJsmoCv6Tb--IoRvOEVjgzLUng7ylB5L1htYAYLvaMNz
http://www.astrogorizont.com/user_files/Image/content/img1489_pg979_big.jpg
http://images.myshared.ru/58450/slide_9.jpg
http://www.liveastrology.org/images/kometa_1577.jpg
http://selena.sai.msu.ru/Home/SolarSystem/asteroids/gal_09.jpg
http://cometasite.ru/wp-content/uploads/2012/02/asteroid_ugroza.jpg
http://5klass.net/datas/astronomija/Tela-solnechnoj-sistemy/0030-030-Naibolee-krupnye-asteroidy.jpg
http://compulenta.computerra.ru/upload/iblock/856/856cc20e0569ef1323d6b8f1df955e06_resized_width_1654a5f0ef3f2407371deacbbb308a35_500_q95.jpg
https://encryptedtbn0.gstatic.com/images?q=tbn:ANd9GcSkDMznXsJ9y_sjgx6PIKhpLUM6brKn5_dzDpXvGwF2c_VJonpf
https://encryptedtbn3.gstatic.com/images?q=tbn:ANd9GcQ9eTS_PhSLsLUH9aZgWWRspESJ_NmcqyVE8XX00BovybKj34M

Материалы оформления.
http://priroda-yavlenie.ru/images/987644.jpg
http://www.walland.ru/thumbs/1265854102.jpg
http://life.img.pravda.com/images/doc/e/3/e3eb6a3-meteor-300x196.jpg
http://img.dni.ru/binaries/v2_articlephotoauto/695589.jpg
http://1.bp.blogspot.com/N1hxIM5dE4E/UU2Gf4oMHjI/AAAAAAAAAiM/a19I7wCDt4E/s1600/meteoritniy-metall.jpg
http://www.podaroknebes.ru/upload/information_system_5/4/7/2/item_4724/information_items_4724.png
http://gimg.dt00.net/goods/1198/119816/1897349big.jpg
http://kosmo-apparaty.ru/wp-content/uploads/2014/07/meteor_3.jpg
http://ic.pics.livejournal.com/galeneastro/32190196/886707/886707_900.jpg
http://icdn.lenta.ru/images/0000/0171/000001711991/pic_1358677518.jpg
http://tunguska.tsc.ru/i/4706/MainPart/Meteorit-1.jpg
http://apod.nasa.gov/apod/image/0711/tunguska_kulik_big.jpg
http://img12.nnm.ru/imagez/gallery/b/c/3/5/1/bc351d6962e136c879b66f992eafc5bf.jpg
http://www.sistemasolnca.ru/images/stories/images01/01/01/oort-cloud.jpg
http://cover.mreadz.com/88/87210_znakomtes_karlikovye_planety.jpg
http://artefact2007.files.wordpress.com/2010/10/6aec4a2fb85b522edf02c5ae2b2d9e64.jpg
http://www.nkj.ru/upload/iblock/b3c/b3c8fbdbed19c526b0d7e8629ce8c0c5.jpg

Материалы оформления.


title: Презентация на тему: «Солнечный ветер»

text:
Проект на тему:
«Солнечный ветер»
Подготовила
Ученица 11-В класса
ЗОШ № 11
Подгайная Кристина
г. Бердянск 2014
«Солнечный ветер гонит на Землю
 вал, полной счастья Зари…»
Со́лнечный ве́тер — поток ионизированных частиц (в основном гелиево-водородной плазмы), истекающий из солнечной короны со скоростью 300—1200 км/с в окружающее космическое пространство. Является одним из основных компонентов межпланетной среды.
Множество природных явлений связано с солнечным ветром, в том числе такие явления космической погоды, как магнитные бури и полярные сияния.
История исследования
Предположение о существовании потока частиц, летящих от Солнца, впервые было высказано британским астрономом Ричардом Кэррингтоном. В 1859 году Кэррингтон наблюдали то, что впоследствии было названо солнечной вспышкой. В 1916 году норвежский исследователь Кристиан Биркеланд написал: «С физической точки зрения наиболее вероятно, что солнечные лучи не являются ни положительными ни отрицательными, но и теми и другими вместе». Другими словами, солнечный ветер состоит из отрицательных электронов и положительных ионов. В 1930-х годах ученые определили, что температура солнечной короны должна достигать миллиона градусов, поскольку корона остается достаточно яркой при большом удалении от Солнца. Тремя годами позже Юджин Паркер сделал вывод, что горячее течение от Солнца в чепменовской модели и поток частиц, сдувающий кометные хвосты в гипотезе Бирманна — это два проявления одного и того же явления, которое он назвал «солнечным ветром».
Однако в январе 1959 года первые прямые измерения характеристик солнечного ветра были проведены советской станцией Луна-1, посредством установленных на ней счетчика и газового ионизационного детектора. Три года спустя такие же измерения были проведены и американкой Марсией Нейгебауэр по данным станции Маринер-2.Первые численные модели солнечного ветра в короне с использованием уравнений магнитной гидродинамики были созданы Пневманом и Кноппом в 1971 г.
Однородно и стационарно ли вытекает
солнечный ветер с поверхности Солнца?
До 1990 года все космические аппараты летали вблизи плоскости солнечной эклиптики, что не позволяло прямыми методами измерений проверить степень зависимости параметров солнечного ветра от солнечной широты. Косвенные же наблюдения отклонения хвостов комет, пролетавших вне плоскости эклиптики, указывали на то, что в первом приближении такой зависимости нет. Однако измерения в плоскости эклиптики показали, что в межпланетном пространстве могут существовать так называемые секторные структуры с различными параметрами солнечного ветра и различным направлением магнитного поля. Такие структуры вращаются вместе с Солнцем и явно указывают на то, что они являются следствием аналогичной структуры в солнечной атмосфере, параметры которой зависят от долготы. В частности, оказалось, что скорость солнечного ветра возрастает, а плотность уменьшается с гелиографической широтой. Измеренная, например, на аппарате "Улисс" скорость солнечного ветра изменилась от 450 км/с в плоскости эклиптики примерно до 700 км/с на - 75° солнечной широты. Надо, однако, отметить, что степень различия параметров солнечного ветра в плоскости эклиптики и вне ее зависит от цикла солнечной активности.
Солнечные ветры вызывают молнии на Земле
Учёные из университета Рединга обнаружили, что ионизирующие частицы в потоках солнечного ветра могут влиять на уровень грозовой активности. Наша звезда производит потоки частиц различных скоростей, так как находится в постоянном движении. Быстрый солнечный ветер может догнать более медленные потоки. Соответственно, в тех областях, где быстрые и медленные потоки взаимодействуют друг с другом, плотность высокоэнергетических частиц может значительно увеличиваться. Когда Земля проходит через такие регионы, исследователями и фиксируется всплеск космического излучения. Так как Солнце совершает полный оборот каждые 27 дней, высокоскоростные потоки солнечного ветра регулярно и предсказуемо достигают Земли. учёные обнаружили, что в течении 40 дней после каждого прохождения Земли через участок из плотных солнечных потоков происходило в среднем 422 удара молний. Пик грозовой активности приходится на 12-18 день после прибытия потока солнечного ветра. Выходит, что повышение активности молний явно связано с изменениями космических условий.
Полярное сияние
Полярное сияние — свечение (люминесценция) верхних слоёв атмосфер планет, обладающих магнитосферой, вследствие их взаимодействия с заряженными частицами солнечного ветра.

Ответ на вопрос, что же это такое, первым нашел Михаил Ломоносов. Проведя бесчисленное количество опытов, он высказал предположение об электрической природе этого явления. Также была выявлена тесная связь с активностью деятельности Солнца. Итак, северное сияния возникает вследствие бомбардировки верхних слоёв атмосферы заряженными частицами.
Скорость солнечного ветра с удалением от Солнца
Изменение  скорости  солнечного  ветра
определяется двумя силами: силой солнечной гравитации и силой,  связанной  с
изменением давления. На  больших  расстояниях  от
Солнца давление почти не изменяется  по  величине, Сила гравитации убывает как квадрат  расстояния  от
Солнца и тоже мала  на  достаточно  больших расстояниях.
Поскольку обе силы становятся очень  малы,  то,  согласно  теории,  скорость
солнечного  ветра  становится  почти  постоянной  и  при  этом   значительно
превосходит  звуковую., Экспериментально подтвердили  предсказания о солнечном  ветре.  В  частности,  его  скорость  оказалась  в
среднем почти постоянной. Очевидно,  что  скорость  солнечного   ветра   не   может   быть   до
бесконечности постоянной, поскольку  Солнечная  система  окружена  межзвездным
газом с конечным давлением. Поэтому солнечный ветер на  больших  расстояниях
от Солнца должен тормозиться газом межзвездной среды.
Рекуррентные потоки
Рекуррентные  потоки  высокоскоростного  солнечного  ветра отличаются
прежде всего  тем,  что  существуют  в  течение  многих  месяцев,  регулярно
появляясь в окрестностях  Земли  примерно  через  27  дней. Однако в настоящее время можно считать  доказанным,  что
обсуждаемые потоки зарождаются на Солнце в области так называемых дыр. Открытые силовые линии магнитного  поля
не  препятствуют  радиальному  расширению  корональной  плазмы,  что   может
объяснить  пониженную  плотность  последней  в  области  дыр  и   увеличение
скорости генерируемого в них  солнечного  ветра.  Вместе  с  тем  увеличение
скорости  солнечного  ветра,   обусловленное   благоприятной   конфигурацией
силовых линий  магнитного  поля,  не  может  компенсировать  ее  уменьшения,
связанного с низкой температурой плазмы в рассматриваемых  областях  и   для
объяснения  появления  высокоскоростных  потоков   приходится   предположить
наличие в корональных дырах мощного  источника  МГД  –  волн.
Вариации солнечного ветра
Солнечный ветер не однороден. Его скорость является высокой (800 км/с) над корональными дырами и низкой (300 км/с) над стримерами. Эти потоки быстрого и медленного солнечного ветра взаимодействуют друг с другом и попеременного пересекаются Землей по мере того, как Солнце вращается. Такие резкие изменения в скорости солнечного ветра негативно воздействуют на магнитное поле Земли и могут производить магнитные бури в земной магнитосфере.


title: Презентация на тему: Солнечное затмение

text:
Работа над проектом
работа Родиковой Александры,
ученицы 6 класса Б
МБОУ СОШ № 29 с углублённым изучением отдельных предметов г. Смоленска
МОЯ ПЕРВАЯ КНИЖКА
Солнечное затмение
2011
План работы над проектом
Поиск информации
Моделирование
Выбор фотографий
Обработка фотографий
Вёрстка
Результат проекта


title: Презентация на тему: Сонце

text:
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


Презентация на тему: Сонце – найближча зоря


title: Презентация на тему: Сонце

text: 5780 K


Презентация на тему: Сонце


text:
0,04%
0,05%
0,07%
0,09%
0,12%
0,16%
0,29%
0,77%
24,85%
73,46%


Презентация на тему: Соседи Солнца


Презентация на тему: Соседи солнца


Презентация на тему: СОНЦЕ - НАША ЗОРЯ


Презентация на тему: сонце


Презентация на тему: Солнечная система


title: Презентация на тему: Состав Солнечной системы

text:
5klass.net
1473  -  1543
1571  -  1630
1564  -  1642


title: Презентация на тему: Сонячни система

text:
Сонячни  система

Со́нячна систе́ма — планетна система, що включає в себе центральну зірку — Сонце — і всі природні космічні об'єкти, що обертаються навколо Сонця.

Більша частина маси об'єктів, пов'язаних з Сонцем гравітацією, міститься у восьми відносно відокремлених планетах, що мають майже кругові орбіти і розташовуються в межах майже плоского диска — площині екліптики. Чотири менші внутрішні планети: Меркурій, Венера, Земля та Марс, також звані планетами земної групи, складаються в основному з силікатів та металів. Чотири зовнішні планети: Юпітер, Сатурн, Уран та Нептун, також звані газовими гігантами, значною мірою складаються з водню та гелію та набагато масивніше, ніж планети земної групи.

У Сонячній системі є дві області, заповнені малими тілами. Пояс астероїдів, що знаходиться між Марсом і Юпітером, подібний за складом з планетами земної групи, оскільки складається з силікатів і металів. Найбільшими об'єктами пояса астероїдів є Церера, Паллада та Веста. За орбітою Нептуна розташовуються транснептунові об'єкти, що складаються з замерзлої води, аміаку та метану, найбільшими з яких є Плутон, Седна, Хаумеа, Макемаке та Еріда. Додатково до тисяч малих тіл в цих двох областях інші різноманітні популяції малих тіл, таких як комети, метеороїди та космічний пил, переміщуються по Сонячній системі.

Шість планет з восьми і три карликові планети оточені природними супутниками. Кожна з зовнішніх планет оточена кільцями пилу та інших частинок.

Сонячний вітер (потік плазми від Сонця) створює міхур в міжзоряному середовищі, який називається геліосферою, який простягається до краю розсіяного диска. Гіпотетична хмара Оорта, що служить джерелом довгоперіодичних комет, може сягати на відстань приблизно в тисячу разів більше в порівнянні з геліосферою.

Сонячна система входить до складу Чумацького Шляху.

Земля
Земля́ — третья от Солнца планета Солнечной системы, крупнейшая по диаметру, массе и плотности среди планет земной группы.

Чаще всего упоминается как Мир, Голубая планета[1][2], иногда Терра (от лат. Terra). Единственное известное человеку на данный момент тело Солнечной системы в частности и Вселенной вообще, населённое живыми существами.

Научные данные указывают на то, что Земля образовалась из Солнечной туманности около 4,54 миллиардов лет назад,[3][4][5][6] и вскоре после этого приобрела свой единственный естественный спутник — Луну. Жизнь появилась на Земле около 3,5 миллиардов лет назад. С тех пор биосфера Земли значительно изменила атмосферу и прочие абиотические факторы, обусловив количественный рост аэробных организмов, так же как и формирование озонового слоя, который вместе с магнитным полем Земли ослабляет вредную солнечную радиацию, тем самым сохраняя условия для жизни на Земле. Кора Земли разделена на несколько сегментов, или тектонических плит, которые постепенно мигрируют по поверхности за периоды во много миллионов лет. Приблизительно 70,8 % поверхности планеты занимает Мировой океан[7], остальную часть поверхности занимают континенты и острова. Жидкая вода, необходимая для всех известных жизненных форм, не существует на поверхности какой-либо из известных планет и планетоидов Солнечной системы, кроме Земли. Внутренние области Земли достаточно активны и состоят из толстого, относительно твёрдого слоя называемого мантией, которая покрывает жидкое внешнее ядро (которое и является источником магнитного поля Земли) и внутреннее твёрдое железное ядро.

Земля взаимодействует (притягивается гравитационными силами) с другими объектами в космосе, включая Солнце и Луну. Земля обращается вокруг Солнца и делает вокруг него полный оборот примерно за 365,26 дней. Этот отрезок времени — сидерический год, который равен 365,26 солнечным суткам. Ось вращения Земли наклонена на 23,4° относительно её орбитальной плоскости, это вызывает сезонные изменения на поверхности планеты с периодом в один тропический год (365,24 солнечных суток). Луна — начала своё обращение на орбите вокруг Земли примерно 4,53 миллиарда лет назад, что стабилизировало осевой наклон планеты и является причиной приливов, которые замедляют вращение Земли. Некоторые теории полагают, что падения астероидов приводили к существенным изменениям в окружающей среде и поверхности Земли, в частности, массовые вымирания различных видов живых существ[8].

Большая Медведица (созвездие)
Большая Медведица (лат. Ursa Major) — созвездие северного полушария неба. Семь звёзд Большой Медведицы составляют фигуру, напоминающую ковш с ручкой. Две самые яркие звезды — Алиот и Дубхе — имеют блеск 1,8 видимой звёздной величины. По двум крайним звёздам этой фигуры  можно найти Полярную звезду. Наилучшие условия видимости — в марте—апреле. Видно на всей территории России круглый год (за исключением осенних месяцев на юге России, когда Большая Медведица спускается низко к горизонту).
Звезда
Звезда́ — небесное тело, в котором идут, шли или будут идти термоядерные реакции. Но чаще всего звездой называют небесное тело, в котором идут в данный момент термоядерные реакции[1]. Солнце — типичная звезда спектрального класса G. Звёзды представляют собой массивные светящиеся газовые (плазменные) шары. Образуются из газово-пылевой среды (главным образом из водорода и гелия) в результате гравитационного сжатия. Температура вещества в недрах звёзд измеряется миллионами кельвинов, а на их поверхности — тысячами кельвинов. Энергия подавляющего большинства звёзд выделяется в результате термоядерных реакций превращения водорода в гелий, происходящих при высоких температурах во внутренних областях. Звёзды часто называют главными телами Вселенной, поскольку в них заключена основная масса светящегося вещества в природе. Примечательно и то, что звёзды имеют отрицательную теплоёмкость.

Ближайшей к Солнцу звездой является Проксима Центавра. Она расположена в 4,2 светового года от центра Солнечной системы (4,2 св. лет = 39 Пм = 39 триллионов км = 3,9·1013 км). См. также Список ближайших звёзд.

Невооружённым взглядом (при хорошей остроте зрения) на небе видно около 6000 звёзд, по 3000 в каждом полушарии. Все видимые с Земли звёзды (включая видимые в самые мощные телескопы) находятся в местной группе галактик.


title: Презентация на тему: Сонячне затемнення

text:
Сонячне затемнення
Презентацію виконав
     учень 11 – А класу
Зозуля Андрій
Сонячне затемнення
Затемнення Сонця відбувається, коли Місяць знаходиться між Сонцем і Землею і тим самим затьмарює сонячне світло.

Види затемнень
Часткове затемнення
Повне затемнення
Кільцеподібне затемнення
Кільцеподібне-повне затемнення
Часткове затемнення
Часткове затемнення — відбувається тоді, коли спостерігач не знаходиться достатньо близько до лінії, що з'єднує Сонце і Місяць, щоб потрапити в повну тінь від Місяця, потрапляючи лише в напівтінь
Повне затемнення
Повне затемнення  — відбувається тоді, коли спостерігач знаходиться в тіні Місяця. В цьому випадку можна спостерігати сонячну корону. Це можливо завдяки тому, що видимі кутові розміри Місяця лише трохи більші за кутові розміри Сонця і у випадку повного затемнення, Місяць затьмарює повністю диск Сонця, але не затьмарює корони.

Кільцеподібне затемнення
    Кільцеподібне затемнення  — відбувається тоді коли спостерігач знаходиться дуже близько до лінії, що з'єднує Сонце і Місяць. На відміну, від повного затемнення, у випадку кільцеподібного затемнення кутові розміри Місяця є меншими за кутові розміри Сонця. Це відбувається, коли затемнення припадає на час, коли Місяць знаходиться поблизу апогею своєї орбіти, або на далекій віддалі від Землі.

Кільцеподібне-повне затемнення
Кільцеподібне-повне затемненням називається затемнення, яке в певних місцях Землі спостерігається як повне, a в інших як кільцеподібне. Тільки близько 5 % усіх затемнень є кільцеподібно-повними
Видимі затемнення на території України
Сонячне затемнення 30 червня1954
Сонячне затемнення 11 серпня 1999
Сонячне затемнення 31 травня 2003 року
Сонячне затемнення 3 жовтня 2005 року
Сонячне затемнення 29 березня 2006 року
Сонячне затемнення 1 серпня 2008 року
Сонячне затемнення 15 січня 2010 року
Сонячне затемнення 4 січня 2011 року

The End


title: Презентация на тему: СОНЦЕ — НАЙБЛИЖЧА ЗОРЯ

text:
СОНЦЕ — НАЙБЛИЖЧА       ЗОРЯ
Енергія сонця
Будова сонця
Сонячна атмосфера та сонячна активність
Сонячно – земні зв’язки
Зміст
. Сонце — центральне і наймасивніше тіло Сонячної системи. Його маса в 333 000 раз більша за масу Землі й у 750 раз перевищує масу всіх інших планет, разом узятих. Сонце — могутнє джерело енергії, яку воно постійно випромінює в усіх ділянках спектра електромагнітних хвиль — від рентгенівських і ультрафіолетових променів до радіохвиль. Це випромінювання дуже впливає на всі тіла Сонячної системи: нагріває їх, позначається на атмосферах планет, дає світло й тепло, необхідні для життя на Землі.
Водночас Сонце — найближча до нас зоря, в якої на відміну від усіх інших зір можна спостерігати диск і за допомогою телескопа вивчати на ньому невеликі деталі, розміром навіть до кількох сотень кілометрів. Це типова зоря, тому її вивчення допомагає зрозуміти природу зір взагалі.
Видимий кутовий діаметр Сонця змінюється не на багато через еліптичність орбіти Землі. У середньому він становить близько 32' або 1/107 радіана, тобто діаметр Сонця дорівнює 1/107 а.о., або приблизно 1 400 000 км, що в 109 раз перевищує діаметр Землі.
 На поверхню площею 1 м2, перпендикулярну до сонячних променів за межами земної атмосфери, припадає 1,36 кВт променистої енергії Сонця. Помноживши це число на площу поверхні кулі, радіус якої дорівнює відстані від Землі до Сонця, дістанемо потужність повного випромінювання Сонця (його світність), що становить близько 4 • 1023кВт. Так випромінює тіло сонячних розмірів, нагріте до температури близько 6000 К (ефективна температура Сонця). Земля дістає від Сонця приблизно 1/2000000000 частину випромінюваної ним енергії.

Енергія Сонця
Будова Сонця
Як і всі зорі, Сонце — розжарена газова куля. В основному воно складається з водню з домішками 10 % (за кількістю атомів) гелію. Кількість атомів усіх разом узятих інших елементів приблизно в 1000 раз менша. Однак маса цих важчих елементів становить 1 — 2 % маси Сонця.
На Сонці речовина дуже іонізована, тобто атоми втратили свої зовнішні електрони й разом з ними стали вільними частинками іонізованого газу — плазми.
Середня густина сонячної речовини g  1400 кг/м3. Це значення сумірне з густиною води і в тисячу раз більше від густини повітря біля поверхні Землі. Однак у зовнішніх шарах Сонця густина в мільйони разів менша, а в центрі — у 100 раз більша, ніж середня густина.
Під дією сил гравітаційного притягання, спрямованих до центра Сонця, в його надрах створюється величезний тиск.
Коли б речовина всередині Сонця була розподілена рівномірно й густина скрізь дорівнювала середній, то внутрішній тиск було б легко обчислити. Зробимо приблизно такий розрахунок для глибини, що дорівнює 1/2 R . Силу тяжіння F = mg на цій глибині визначатимемо масою речовини, що міститься в радіальному стовпчику заввишки 1/2 R  , площа якого S, а також значенням g на поверхні сфери радіуса 1/2 R  .

Потік енергії, що виникає в надрах Сонця, передається в зовнішні шари й розподіляється на дедалі більшу площу. Внаслідок цього температура сонячних газів спадає з віддаленням від центра. Залежно від значення температури й характеру процесів, що нею визначаються, все Сонце можна умовно поділити на 4 частини
1) внутрішня, центральна частина (ядро), де тиск і температура забезпечують перебіг ядерних реакцій; вона пролягає від центра на відстань приблизно 1/3 /?©;/
2) «промениста» зона (відстань від 1/3 до 2/3 /?0), в якій енергія передається назовні від шару до шару внаслідок послідовного вбирання і випромінювання квантів електромагнітної енергії;
3) конвективна зона — від верхньої частини «променистої» зони майже до самої видимої межі Сонця. Тут температура швидко зменшується з наближенням до видимої межі світила, внаслідок чого відбувається перемішування речовини (конвекція), подібне до кипіння рідини в посудині, яка підігрівається знизу;
4) атмосфера, що починається відразу за конвективною зоною і простягається далеко за межі видимого диска Сонця. Нижній шар атмосфери містить тонкий шар газів, який ми сприймаємо як поверхню Сонця. Верхніх шарів атмосфери безпосередньо не видно, їх можна спостерігати або під час повних сонячних затемнень, або за допомогою спеціальних приладів.

. Сонячна атмосфера й сонячна активність.
Сонячну атмосферу також можна умовно поділити на кілька шарів (див", мал. 67).
Найглибший шар атмосфери, товщиною 200 — 300 км, називається фотосферою (сфера світла). З нього виходить'майже вся та енергія Сонця, яка спостерігається у видимій частині спектра.
У фотосфері, як і в глибших шарах Сонця, температура знижується з віддаленням від центра, змінюючись приблизно від 8000 до 4000 К: зовнішні шари фотосфери дуже охолоджуют-ься внаслідок випромінювання з них у міжпланетний простір.
На фотографіях фотосфери  добре помітна її тонка структура у вигляді яскравих «зерняток» — гра н у л розміром у середньому близько 1000 км, розділених вузькими темними проміжками. Ця структура називається грануляцією. Вона є результатом руху газів, шо відбувається в розміщеній під Ьотосферою конвективній зоні Сонця.
Зниженню температури в зовнішніх шарах фотосфери в спектрі видимого випромінювання Сонця, яке майже цілком виникає у фотосфері, відповідають темні лінії поглинання. Вони називаються фраунгоферовими на честь німецького оптика Й. Фраунгофера (1787—1826), який уперше в 1814 р. замалював кілька сотень таких ліній. З тієї самої причини   (зниження  температури   від  центра   Сонця)   сонячний диск ближче до краю здається темнішим.
У найвищих шарах фотосфери температура досягає близько 4000 К. При такій температурі й густині 10~3—10~4 кг/м3 водень стає практично нейтральним. Іонізовано тільки близько 0,01 % атомів, які належать здебільшого металам. Однак вище в атмосфері температура, а разом з нею й іонізація знову починають підвищуватися, спочатку повільно, а потім дуже швидко. Частина сонячної атмосфери, в якій підвищується температура і послідовно іонізуються водень, гелій та інші елементи, називається хромосферою, її температура становить десятки й сотні тисяч кельвінів. У вигляді блискучої рожевої облямівки хромосферу видно навколо темного диска Місяця в нечасті моменти повних сонячних затемнень. Вище від хромосфери температура сонячних газів досягає 106 — 2-Ю6 К і далі протягом багатьох радіусів Сонця майже не змінюється. Ця розріджена й гаряча оболонка називається сонячною короною (мал. 69). У вигляді променистого перлового сяйва її можна спостерігати під час повної фази затемнення Сонця, тоді вона являє собою надзвичайно гарне видовище. «Випаровуючись» у міжпланетний простір, газ корони утворює потік гарячої розрідженої плазми, що постійно тече від Сонця й називається сонячним вітром.
Найкраще хромосферу й корону спостерігати із супутників та орбітальних космічних станцій в ультрафіолетових і рентгенівських променях.
Часом у деяких ділянках фотосфери темні проміжки між гранулами збільшуються, утворюються невеликі круглі пори, деякі з них розвиваються у великі темні плями оточені напівтінню, що складається з довгастих, радіальне витягнутих фотосферних гранул.

Спостерігаючи сонячні плями в телескоп, Галілей помітив, що вони переміщуються по видимому диску Сонця. На цій підставі він зробив висновок, що Сонце обертається навколо своєї осі. Кутова швидкість обертання світила зменшується від екватора до полюсів, точки на екваторі здійснюють повний оберт за 25 діб, а поблизу полюсів зоряний період обертання Сонця збільшується до 30 діб. Земля рухається по своїй орбіті в тому самому напрямі, в якому обертається Сонце. Тому відносно земного спостерігача період його обертання більший і пляма в центрі сонячного диска знову пройде через центральний меридіан Сонця через 27 діб.
Плями — нестійкі утворення. Кількість і форма їх на Сонці весь час змінюються, (мал. 70). Звичайно сонячні плями з'являються групами.
Біля краю сонячного диска навколо     плям     видно     світлі утворення,    які    майже    непомітні, коли  плями близькі -до центра сонячного диска. Ці утворення називаються факелами.   Вони набагато контрастніші і їх видно по всьому диску, якщо Сонце фотографувати не в білому світлі, а в променях, що відповідають спектральним лініям водню, іонізованого кальцію та деяких інших елементів. Такі фотографії називаються с п е к т р о г е л і о г р а м а м й. За ними вивчають структуру верхніх шарів сонячної атмосфери і найчастіше хромосфери. Кількість активних ділянок і груп плям на Сонці періодично змінюється з часом у середньому протягом приблизно 11 років. Це явище називається циклом сонячної активності. На початку циклу плям майже немає, потім їх кількість збільшується спочатку далеко від екватора, а потім дедалі ближче до нього. Через кілька років настає максимум кількості плям, або, як кажуть, максимум сонячної активності, а після нього — спад.
Головною особливістю плям, а також факелів є наявність м'агнітних полів. У плямах індукція магнітного поля велика й досягає інколи 0,4 — 0,5 Тл, у факелах магнітне поле слабше.
Як правило, у групі плям є дві особливо великі плями — одна на західному, друга на східному боці групи, що мають протилежну магнітну полярність подібно до двох полюсів підковоподібного магніту.

Сонячно-земні зв'язки
Сонце дуже впливає на явища, які відбуваються на Землі. Його короткохвильове випромінювання зумовлює важливі фізико-хімічні процеси у верхніх шарах атмосфери. Видимі й інфрачервоні промені є основними «постачальниками» тепла для Землі. У різних країнах світу, в тому числі й у нас, ведуться роботи щодо ширшого використання сонячної енергії
для господарських і промислових цілей (вироблення електроенергії, опалення будинків та ін.). У майбутньому використання енергії прямого сонячного випромінювання неминуче зросте.
Сонце  не лише  освітлює  й зігріває Землю. Вияви сонячної активності супроводяться цілим рядом   геофізичних   явищ.   Потоки заряджених частинок, прискорені під час спалахів, впливають на  магнітне  поле Землі й   спричиняють   магнітні   бурі, які сприяють проникненню заряджених    частинок    у    нижчі шари   атмосфери,   від   чого   й виникають  полярні  сяйва.  Короткохвильове випромінювання Сонця посилює іонізацію верхніх    шарів   земної    атмосфери (іоносфери), що дуже впливає на    умови    поширення    радіохвиль, іноді порушуючи  радіозв'язок. Виявилося, що активні процеси   на   Сонці,   впливаючи на атмосферу й магнітне поле Землі,    опосередковано    діють і    на    складні    процеси    органічного світу — як тваринного, так   і   рослинного.   Ці   впливи та їх механізм у  наш  час досліджують учені.
Презентація
З  астрономії
Учениці 11 класу
Куровської Тетяни


title: Презентация на тему: Сонце

text:
 Сонце
Центральне тіло Сонячної системи, розпечена плазмова куля, типова зірка-карлик спектрального класу G2; маса МЄ~2.1030кг, радіус RЄ=696 т. км, середня густина 1,416.103 кг/м3, світністьLЄ=3,86.1023 квт, ефективна температура поверхні (фотосфери) біля 6000 К.
Період обертання (синодичний) змінюється від 27 діб на екваторі до 32 діб біля полюсів, прискорення вільного падіння 274 м/с2. Хімічний склад, визначений з аналізу сонячного спектра: водень біля 90%, гелій 10%, інші елементи менше 0,1% (за числом атомів). Джерело сонячної енергії ядерні перетворення водню в гелій у центральній області Сонця, де температура 15 млн. К. Енергія з надр переноситься випромінюванням, а потім у зовнішньому шарі товщиною біля 0,2 RЄ  конвекцією. З конвективним рухом плазми пов'язане існування фотосферної грануляції, сонячних плям, спікул і т.д. Інтенсивність плазмових процесів на Сонці періодично змінюється (11-літній період).
СОНЯЧНА АКТИВНІСТЬ - регулярне виникнення в атмосфері Сонця характерних утворень: сонячних плям, смолоскипів у фотосфері, флоккулів і спалахів у хромосфері, протуберанців у короні.
СОНЯЧНО-ЗЕМНІ ЗВ'ЯЗКИ - вплив змін сонячної активності на земні процеси: виникнення магнітних бур, посилення іонізації газів в атмосфері, у біосфері на врожаї сільськогосподарських культур, епідемії і т.д. Цей вплив зумовлений посиленням короткохвильового і корпускулярного випромінювань Сонця при сонячних спалахах і ін. проявах сонячної активності.
Сонячна атмосфера (хромосфера і сонячна корона) дуже динамічна, у ній спостерігаються спалахи, протуберанці, відбувається постійне витікання речовини корони в міжпланетний простір (сонячний вітер). Земля, що знаходиться на відстані 149 млн. км від Сонця, одержує біля 2.1017 Ут сонячної променистої енергії. Сонце основне джерело енергії для всіх процесів, що відбуваються на земній кулі. Уся біосфера, життя існують тільки за рахунок сонячної енергії. На багато земних процесів впливає корпускулярне випромінювання Сонця.
ОБЕРТАННЯ СОНЦЯ  навколо осі, відбувається в тому ж напрямку, що і Землі (із заходу на схід), вісь обертання утворить кут 82 А45' із площиною орбіти Землі (екліптикою). Один оберт щодо Землі відбувається за 27,275 діб (синодичний період обертання),щодо нерухомих зірок за 25,38 діб (сидеричний період обертання). Маса Сонця в 330 000 разів перевершує масу Землі.
Народження Сонця
 Більш численні і надійні експериментальні дані про Сонячну систему, отримані в післявоєнні роки. Методи, якими були досліджені метеорити і поверхня Місяця, не можна було б навіть представити в часи Лапласа. Мова йде про речовину, що утворилася на самій ранній стадії життя Сонячної системи чи навіть було частиною первинної туманності. Дослідження післявоєнних років привели до деякого прояснення нашого походження
 Той факт, що Сонце  це звичайна зірка, єдина примітна риса якої полягає в тому, що, знаходячись так близько від Землі, вона нам світить, нас гріє і взагалі створює можливість існування життя на нашій планеті, зважаючи на все загальновідоме.
    Склад Сонця
 Власне кажучи, зірки   це газові кулі, речовина яких утримується разом гравітаційними силами притягання. Зоряний газ в основному складається з водню (70...75%) і гелію, а також містить сліди більш важких елементів (неон, вуглець, кисень). Зірки посилають нам світло і тепло, і, щоб не дати їм згаснути в дуже короткий час, необхідне джерело, що безупинно поповнює запаси зоряної енергії. У минулому сторіччі мала місце теорія, відповідно до якої це відбувається за рахунок енергії, що вивільняється в процесі безупинного стиску зірки, викликаного її власним гравітаційним полем; куля, таким чином, стискується під дією власної ваги і нагрівається, подібно повітря у велосипедному насосі.
Еволюція Сонця
Такому положенню все-таки наступить кінець, коли весь водень буде перетворений у гелій. Теоретично сонячного пального при сучасних темпах його згоряння вистачить принаймні на 100 млрд. років. Але існують обставини, що помітно зменшують цей час; так, водень, згоряючи фактично тільки в центральній частині Сонця, зникне в ній уже через 5...6 млрд. років, набагато раніше, ніж у зовнішній оболонці. Коли припиниться згоряння пального в центральній частині Сонця, вона знову почне стискуватися, швидко нагріваючись до все зростаючих температур, а тепло, передане при цьому зовнішній оболонці, приведе  її розширення до розмірів, дивовижних у порівнянні із сучасними: Сонце розшириться настільки, що поглине Меркурій і буде розбазарювати пальне в сто разів швидше, ніж у даний час. Воно вступить у стадію Ћчервоного гігантаЛ; життя на Землі зникне чи знайде пристановище на зовнішніх планетах. Ми, звичайно, будемо заздалегідь повідомлені про таку подію, оскільки перехід до нової стадії займе приблизно 100...200 млн. років. Неважко передбачити, що буде далі.
Отже, ми беремо участь у безупинному циклічному процесі взаємного перетворення зірок і міжзоряної речовини, що постійно збагачується і змінюється під впливом вибухів наднових. Тільки тому, хто спостерігає небо поверхово, за допомогою недосконалих приладів, Всесвіт може видатися місцем тихим і спокійним. Насправді ми повинні бути вдячні долі за те, що живемо поруч зі скромною третьорядною зіркою, спокійним сонечком без претензій, що знаходиться на периферії, але зате надійним на найближчі п'ять мільярдів років. А там подивимося.


Презентация на тему: Современное оборудование космонавтов


title: Презентация на тему: СОСЕДИ СОЛНЦА (5 КЛАСС)

text:
Соседи     Солнца.
Учитель географии МБОУ СОШ№50     Ташкинова О.В.
Установите    соответствие:
1.Уильям Гершель                  а)написал книгу «Об
                                                          обращениях небесных сфер»

   2.Галилео Галилей                    б)сделал вывод о
                                         существовании звёздных систем

   3.Джордано Бруно                     в)распространял учения
                                                                  Коперника

   4.Николай Коперник                  г)создал новую модель
                                                                            Вселенной

«Четвёртый  лишний»
1. география, история, биология, экология
2. Галилей, Бруно, Магеллан, Коперник
3. реки, горы, почвы, растения
4.  Земля, Нептун, Луна, Юпитер
Группы   планет:
1.Меркурий, Венера, Земля, Марс-
          планеты земной группы.
   2. Юпитер, Сатурн, Уран, Нептун-
           планеты-гиганты.
Домашнее задание.
Учить § 10.
Ответить на вопросы после § 10
Творческое задание (по желанию)
-Рисунок планеты
- Кроссворд на тему: «Планеты»
Пример кроссворда

е
н
з
в
е
з
д
а
С
т
о
л
н
ц
е
р
к
с
р
а
М
о
н
о
у
Л
с
м
о
с
а
н
а
л
а
п
С
у
т
а
н
т
у
л
П

Небесное тело, которое само светится
Звезда, вокруг которой вращается Земля
Небесное тело, вращающееся вокруг звезды
Планета окруженная системой колец
Самая маленькая планета Солнечной системы
Естественный спутник, вращающийся вокруг Земли
Пространство, окружающее Землю,
звезды  и планеты
Планета Солнечной системы, следующая после Земли
Ученый, который изучает космос


title: Презентация на тему: Сонячна система

text:
Сонячна система

Сонячна система
1. Меркурій
Планету названо на честь римського бога Меркурія, послідовника грецького Гермеса та вавілонського Набу. Давні греки часів Гесіода назвали Меркурій «Στίλβων» (Стилбон, блискучий). До V століття до н. е. греки вважали, що Меркурій, видимий на вечірньому та вранішньому небі — це два різні об'єкти. У Стародавній Індії Меркурій називали Будда (बुध) та Рогінея. У китайській, японській, в'єтнамській та корейських мовах Меркурій називають Водяною зіркою (水星) (в уявленнях про 5 елементів).
2. Венера
Одержала свою назву на честь римської богині краси Венери, так само відома під ім'ям Люцифера бога ранкової зірки й Геспера (від греч. hesperos - "вечірній"): назва планети Венера як вечірньої зірки, порівнюють з Фосфором.

3.Земля
 Землю іноді називають світом, латинською назвою Терра або грецькою — Гея.
4. Марс
  Марс названий на честь давньоримського бога війни. Однак не всі знають, що спочатку Марс був богом родючості, і лише пізніше став уособлюватися з грецьким богом війни Аресом.
5. Юпитер
Юпітер, як і інші планети, мав безліч імен у різних культурах: "Мулу-Баббар" в месопотамської культурі, "Суй-Сін" у китайській, "Зірка Зевса" в грецькій. Остаточна назва найбільша планета Сонячної системи одержала на честь верховного бога Юпітера, бога неба і світла.
6. Сатурн
Сатурн отримав свою назву на честь дуже шанованого серед римлян бога землеробства. За легендою, цей бог навчив людей будувати будинки, вирощувати рослини і обробляти землю.
7. Уран
Вільям Гершель, який відкрив Уран, хотів назвати його на честь короля Георга III. Інші астрономи називали її "Гершель" на честь відкривача. Астроном Іоган Боде запропонував, що було б доцільніше використовувати міфологічне ім'я Уран, яке гармонійно впишеться з п'ятьма планетами, названими в давнину. Однак незважаючи на пропозицію, назва Уран широко не використовувалося до 1850 року.
8.Нептун
Існування планети Нептун було передбачене двома астрономами (Джон Коуч Адамс і Урбен Жан Йосип Леверье). Коли планета була виявлена за допомогою телескопів виникла суперечка про те, хто повинен назвати планету. Леверье хотів назвати планету на честь себе. Однак, було запропоновано назву Нептун, яке стало стандартом, використовуваним вченими.
9. Плутон
Було запропоновано безліч імен, серед яких: Лоуелл, Атлас, Артеміда, Персей, Вулан, Танатала, Ідана, Кронос, зима і Мінерва (запропоноване New York Times). Ім'я Плутон було запропоновано 11-річної Венецією Берні з Оксфорда, Англія, а потім порекомендовано астрономам персоналом обсерваторії. Плутон переміг, можливо, тому що назва на честь бога підземного світу непогано підходить для самої віддаленої планети.
Дякую за Вашу увагу


title: Презентация на тему: СОНЦЕ-НАЙБЛИЖЧА ЗОРЯ

text:
СОНЦЕ-НАЙБЛИЖЧА ЗОРЯ

     Сонце - центральне і наймасивніше тіло Сонячної системи. Його маса в 333 000 раз більша за масу Землі й у 750 раз перевищує масу всіх інших планет, разом узятих. Сонце - могутнє джерело енергії, яку воно постійно випромінює в усіх ділянках спектра електромагнітних хвиль - від рентгенівських і ультрафіолетових променів до радіохвиль. Це випромінювання дуже впливає на всі тіла Сонячної системи: нагріває їх, позначається на атмосферах планет, дає світло й тепло, необхідні для життя на Землі.
Водночас Сонце - найближча до нас зоря, в якої на відміну від усіх інших зір можна спостерігати диск і за допомогою телескопа вивчати на ньому невеликі деталі, розміром навіть до кількох сотень кілометрів. Це типова зоря, тому її вивчення допомагає зрозуміти природу зір взагалі.
     Видимий кутовий діаметр Сонця змінюється не на багато через еліптичність орбіти Землі. У середньому він становить близько 32' або 1/107 радіана, тобто діаметр Сонця дорівнює 1/107 а.о., або приблизно 1 400 000 км, що в 109 раз перевищує діаметр Землі.
      На поверхню площею 1 м2, перпендикулярну до сонячних променів за межами земної атмосфери, припадає 1.36 кВт променистої енергії Сонця. Помноживши це число на площу поверхні кулі, радіус якої дорівнює відстані від Землі до Сонця, дістанемо потужність повного випромінювання Сонця (його світність), що становить близько 4 о 1023кВт. Так випромінює тіло сонячних розмірів, нагріте до температури близько 6000 К (ефективна температура Сонця). Земля дістає від Сонця приблизно 1/2000000000 частину випромінюваної ним енергії.

      Як і всі зорі. Сонце - розжарена газова куля. В основному воно складається з водню з домішками 10 % (за кількістю атомів) гелію. Кількість атомів усіх разом узятих інших елементів приблизно в 1000 раз менша. Однак маса цих важчих елементів становить 1 - 2 % маси Сонця.
    На Сонці речовина дуже іонізована, тобто атоми втратили свої зовнішні електрони й разом з ними стали вільними частинками іонізованого газу - плазми.
    Середня густина сонячної речовини g 1400 кг/мЗ. Це значення сумірне з густиною води і в тисячу раз більше від густини повітря біля поверхні Землі. Однак у зовнішніх шарах Сонця густина в мільйони разів менша, а в центрі - у 100 раз більша, ніж середня густина.
    Під дією сил гравітаційного притягання, спрямованих до центра Сонця, в його надрах створюється величезний тиск.
    Коли б речовина всередині Сонця була розподілена рівномірно й густина скрізь дорівнювала середній, то внутрішній тиск було б легко обчислити. Зробимо приблизно такий розрахунок для глибини, що дорівнює 1/2 11.

    Силу тяжіння Г 1 ітщ на цій глибині визначатимемо масою речовини, що міститься в радіальному стовпчику заввишки 1/2 Я . площа якого Я, а також значенням g на поверхні сфери радіуса 1/2 П . Маса сонячної речовини, що міститься в цьому стовпчику, дорівнює Мал. Сонце з плямами і протуберанцями
    а гравітаційне прискорення на відстані 1/2 Я від центра "однорідного" Сонця за законом всесвітнього тяжіння становитиме:оскільки об'єм згаданої сфери становить 1/8 всього об'єму Сонця і при сталій густині в ньому міститься 1/8 М . Тому тиск
    Звідси маємо: р = 6,6 о ІОІЗПа, тобто тиск у мільярд разів більший за атмосферний тиск.
    За газовими законами тиск пропорційний температурі й густині. Це дає можливість визначити температуру в надрах Сонця.

     Точні обчислення, які враховують зростання густини й температури до центра, показують, що в центрі Сонця густина газу становить близько 1.5 о 105 кг/мЗ (у 13 раз більша, ніж у свинцю!), тиск - близько 2 о 1018 Па, а температура - близько 15000 000 К.
При такій температурі ядра атомів водню (протони) мають дуже великі швидкості (сотні кілометрів за секунду) і можуть стикатися одне з одним, незважаючи на дію електростатичної сили відштовхування. Деякі зіткнення завершуються ядерними реакціями,
     в результаті яких з водню утворюється гелій і виділяється велика кількість тепла. Ці реакції є джерелом енергії Сонця на сучасному етапі його еволюції. Внаслідок цього кількість гелію в центральній частині світила поступово збільшується, а водню - зменшується.
    Потік енергії, що виникає в надрах Сонця, передається в зовнішні шари й розподіляється на дедалі більшу площу. Внаслідок цього температура сонячних газів спадає з віддаленням від центра. Залежно від значення температури й характеру процесів, що нею визначаються, все Сонце можна умовно поділити на 4 частини :
1) внутрішня, центральна частина (ядро), де тиск і температура забезпечують перебіг ядерних реакцій: вона пролягає від центра на відстань приблизно 1/3 /?©;/
2) "промениста" зона (відстань від 1/3 до 2/3 /?0). в якій енергія передається назовні від шару до шару внаслідок послідовного вбирання і випромінювання квантів електромагнітної енергії;
3) конвективна зона - від верхньої частини "променистої" зони майже до самої видимої межі Сонця. Тут температура швидко зменшується з наближенням до видимої межі світила, внаслідок чого відбувається перемішування речовини (конвекція), подібне до кипіння рідини в посудині, яка підігрівається знизу;
4) атмосфера, що починається відразу за конвективною зоною і простягається далеко за межі видимого диска Сонця. Нижній шар атмосфери містить тонкий шар газів, який ми сприймаємо як поверхню Сонця. Верхніх шарів атмосфери безпосередньо не видно. їх можна спостерігати або під час повних сонячних затемнень, або за допомогою спеціальних приладів.

      Сонячна атмосфера й сонячна активність. Сонячну атмосферу також можна умовно поділити на кілька шарів.Найглибший шар атмосфери, товщиною 200 - 300 км. називається фотосферою (сфера світла). З нього виходить майже вся та енергія Сонця, яка спостерігається у видимій частині спектра.
    У фотосфері, як і в глибших шарах Сонця, температура знижується з віддаленням від центра, змінюючись приблизно від 8000 до 4000 К: зовнішні шари фотосфери дуже охолоджуют-ься внаслідок випромінювання з них у міжпланетний простір.
     На фотографіях фотосфери добре помітна її тонка структура у вигляді яскравих "зерняток" - гра пул розміром у середньому близько 1000 км, розділених вузькими темними проміжками. Ця структура нази-вається грануляцією. Вона є результатом руху газів, шо відбувається в розміщеній під Ьотосферою конвективній зоні Сонця.
     Зниженню температури в зовнішніх шарах фотосфери в спектрі видимого випромінювання Сонця, яке майже цілком виникає у фотосфері, відповідають темні лінії поглинання. Вони називаються фраунгоферовими на честь німецького оптика И. Фраунгофера( 1787-1826).

    Сонце має складну будову як внутрішніх, так і зовнішніх шарів. Зовнішні шари Сонця - це його атмосфера, яку умовно поділяють на три концентричні оболонки.
      Фотосфера (з грец. - «сфера світла») - це найнижчий і найщільніший шар атмосфери, 300 км завтовшки, від якого ми отримуємо основний потік сонячного випромінювання. Оскільки товщина фотосфери становить не більше однієї тритисячної частки радіуса Сонця, саме її умовно називають поверхнею Сонця.
       Фотосфера має жовто-білий колір і густину, в сотні разів меншу від густини атмосфери при поверхні Землі. Температура фотосфери зменшується з висотою, і той її шар, випромінювання якого сприймає людське око, має температуру біля 6 000 К. За таких умов майже всі молекули розпадаються на окремі атоми і лише у верхніх шарах зберігається відносно небагато найпростіших молекул, таких як Н~, ОН, СН.

      Розглядаючи фотографії Сонця, можна на його поверхні побачити тонкі деталі фотосфери: здається, що всю її засіяно дрібними яскравими зернятками, розділеними вузькими темними доріжками. Ці зернятка називаються гранулами. Температура гранул у середньому на 500 К вища, ніж у проміжках між ними, розміри - близько 700 км. Гранули з'являються та існують пересічно близько 7 хв, після чого розпадаються, і на їхньому місці виникають нові. Дослідження показали, що гранули - це потоки гарячого газу, які підіймаються догори, тоді як у темних, дещо прохолодиіших місцях, газ опускається вниз. Гранули свідчать про те. що під фотосферою у глибших шарах Сонця перенесення енергії до поверхні здійснюється ШЛЯХОМ конвекції.
       Над фотосферою лежить наступний шар атмосфери Сонця -хромосфера (з грец. - «забарвлена сфера»), її можна побачити під час повного сонячного затемнення у вигляді вузького жовто-червоного кільця.
     Товщина хромосфери становить 12-15 тис. км. а температура зростає від 4 500 К на межі з фотосферою до 100 000 К у її верхніх шарах.

       Сонячна хромосфера дуже неоднорідна: в ній є довгасті, схожі на язики полум'я утворення - так звані спікули. Тому хромосфера нагадує траву, що горить. Час життя окремої спікули - до 5 хв. діаметр біля основи - від 500 до 3 000 км, температура у 2-3 рази вища, а густина менша, ніж у фотосфері. Речовина спікул піднімається із хромосфери в корону і розчиняється в ній. Таким чином, через спікули відбувається обмін речовини хромосфери з короною, яка лежить вище.
    Над хромосферою знаходиться найпротяжніший шар сонячної атмосфери - сонячна корона. Вона має сріблясто-білий колір і простягається на висоту в кілька сонячних радіусів, поступово переходячи у міжпланетний простір. Температура її на межі з хромосферою становить 100 000 К. а далі зростає до 2 000 000 К.
   Корона у мільйон разів менш яскрава, ніж фотосфера, і не перевищує яскравості Місяця у повні а тому спостерігається лише під час повної фази сонячного затемнення чи за допомогою спеціальних телескопів. Корона не має чітких обрисів. її неправильна форма змінюється з часом.
    Найвіддаленіші частини корони не утримуються сонячним тяжінням, і тому речовина корони неперервно витікає в міжпланетне середовище, формуючи явище сонячного вітру. Речовина сонячного вітру складається в основному з ядер водню (протонів) і гелію (а- частинок). Біля основи корони швидкості частинок не перевищують 0,3 км/с. Але на відстані орбіти Землі їхні швидкості досягають 500 км/с за концентрації частинок 1-10 в 1 см'\

      Поширюючись на величезну відстань, аж за орбіту Сатурна, сонячний вітер утворює велетенську геліосферу, яка межує зі ще більш розрідженим міжзоряним середовищем.
Радіус, маса і світність Сонця. Уявлення про фотосферу, хромосферу і корону Сонця складались безпосередньо зі спостережень, зокрема під час повних сонячних затемнень. Але про такі параметри Сонця як радіус, маса чи світність, можна було отримати певні дані лише після того, як вдалося встановити відстань до нього, тобто з другої половини XVII ст. Знаючи відстань Земля-Сонце (1а. о. — 150 млн км) і кутовий радіус Сонця г = 16'. можна знайти
його лінійний радіус г = 700 000 км = 109 г
.Маса Сонця визначається за третім узагальненим законом Кеплера .Відповідно
середня густина Сонця = 1.4 г/см , що в 4 рази менше від середньої густини Землі.
Вимірявши сонячну сталу - енергію, що надходить від Сонця на одиницю поверхні Землі за одиницю часу (з урахуванням поглинання в земній атмосфері), можна знайти повну енергію, яка проходить через сферу радіуса Розрахунки показують, що Земля отримує лише одну двохмільярдну частку цієї енергії.

   Температура і спектр Сонця. Якщо радіус Сонця г і його світність І відомі, то можна знайти кількість енергії.*яку Сонце випромінює з одиниці своєї поверхні за секунду:
Е = = 6,3 • 107 Вт/м2 .
Знаючи кількість енергії, яку випромінює тіло, і враховуючи відомі залежності між температурою і енергією, можна знайти температуру сонячної поверхні. Вона виявилася рівною 5 770 К. Проте ця температура має нерівномірний розподіл по поверхні Сонця. Встановлено, що в окремих спектральних діапазонах температура сонячної поверхні досягає 6 500 К, але в середньому її можна приймати рівною б 000 К.
Неперервний спектр Сонця містить понад 10 000 ліній поглинання, які називаються фран гоферовими. Як виявилося, фраунгоферові лінії відповідають вузьким ділянкам спектра, які сильно поглинаються атомами різних речовин. Загальна кількість ліній становить близько ЗО
Але значна їх частина, особливо в інфрачервоній ділянці спектра. - це лінії телуричні (від лат. «телус» - «земний»). Вони утворюються внаслідок поглинання світла Сонця молекулами газів земної атмосфери.

     Хімічний склад Сонця. Й. Фраунгофер описав у спектрі Сонця понад 570 окремих темних ліній. Найвиразніші з них він позначив великими літерами латинського алфавіту (від червоного до фіолетового діапазону спектра) -А. В. С, І). Е, Е в, Н. У 1 857 р. німецькі фізики Г. Кірхгоф і Р. Бунзен порівняли довжини хвиль фраунгоферових ліній з досліджуваними в земних лабораторіях довжинами хвиль, що їх випромінюють (і поглинають) відомі хімічні елементи. Так було ототожнено близько десяти елементів. А справжнім тріумфом астрофізики стало відкриття нового хімічного елемента - гелію. Спостерігаючи 1868 р. спектр Сонця, англійський астроном Джозеф Лок'єр виявив у ньому яскраву жовту лінію поблизу лінії натрію О. Невідомий елемент, якому належала ця лінія, отримав назву гелій, тобто «сонячний». І лише у 1895 р. гелій було знайдено на Землі при дослідженнях спектрів окремих мінералів.
      Загалом у спектрі Сонця виявлено лінії 72 хімічних елементів.
Поширюючись на величезну відстань, аж за орбіту Сатурна, сонячний вітер утворює кількість. Найбільше у речовині Сонця водню, друге місце посідає гелій. Разом вони складають с)8% маси Сонця. Кількість усіх інших елементів (за масою) не перевищує 2%.

    Обертання Сонця. Регулярні спостереження поверхні Сонця, зокрема за положенням.на ній окремих деталей, привели до висновку, що Сонце обертається навколо своєї осі в тому ж напрямку, що і планети навколо нього, тобто проти годинникової стрілки, якщо розглядати цей рух з боку Північного полюса світу Було визначено і кут нахилу осі обертання Сонця до площини екліптики: 82°45'.
      Виявилося також, що Сонце обертається не як тверде тіло: його кутова швидкість зменшується з віддаленням від екватора. Так. сидеричний період обертання Сонця на екваторі становить 25 діб; а біля полюсів - ЗО діб. Для спостерігача, якай разом із Землею рухається навколо Сонця, ці періоди відповідно дорівнюють 27 і 33 доби.

      . Сонце - велетенська газова куля. Кожен елемент її маси М, що знаходиться на відстані г від центра, притягається у напрямку до
центра. Здавалося б. під дією сили тяжіння повинен настати колапс - швидке падіння речовини у центр Сонця. Тим часом Сонце існує близько 5 млрд років, і астрономи «віщують» йому ще стільки ж у майбутньому. Чому це можливо?
Якби сила тяжіння нічим не зрівноважувалась, то речовина зовнішніх шарів під дією гравітації вже за 5 хвилин вільно упала б у центр Сонця. Протидіє силам гравітації сила газового тиску, спрямована від центра Сонця назовні. Стан зорі (в даному разі Сонця), в якому внутрішній тиск гру і випромінювання зрівноважує вагу речовини, розміщеної вище, називається станом гравітаційної рівноваги.
В умовах гравітаційної рівноваги температура Т всередині зорі радіусом Я і масою М пропорційна відношенню М/К. Теоретичні розрахунки дають для Сонця температуру в центрі близько Т = 15 000 000 К. За такої температури всередині тиск протистоїть силі
тяжіння. Густина речовини в центрі Сонця =100 г/см'\ тиск - близько 220 млрд атмосфер.

      Реальне значення мають такі джерела як гравітаційне стискання і термоядерний синтез. З теорії випливає, що під час гравітаційного стискання протозоря випромінює практично половину звільненої потенціальної енергії в навколишній простір. Друга її половина іде на нагрівання речовини самої зорі.
Зоря з масою М і радіусом Р характеризується потенціальною енергією V/ :
Якщо прийняти, що світність зорі (протозорі) з часом не змінюється і рівна спостережуваній тепер, то час стискання зорі або час, на який вистачить її потенціальної енергії, дорівнює
За сучасної світності Сонця Ц = 3,85 • 10 Вт/с і значенні його потенціальної енергії \*/0 =

5,9 • 10 Дж неважко підрахувати, що Сонце висвітило б половину цієї енергії за 24 млн років, і якби не існувало інших джерел енергії, то воно вже давно припинило б своє існування. Тому гравітаційне стискання може бути джерелом енергії зір лише на відносно коротких етапах їхнього розвитку.
У процесі стискання протозорі зростає температура в її центрі, і через деякий час вона може досягти величини 10 000 000 К. За такої температури починаються термоядерні реакціїперетворення водню на гелій. Першою і найефективнішою з реакцій термоядерного синтезу в умовах Сонця є утворення з чотирьох протонів ядра атома гелію за схемою 4'Н Не.
Реакції синтезу гелію і енерговиділення, яке їх супроводжує, найбільш інтенсивно відбуваються в центрі Сонця, де температура і тиск найвищі. Вони загалом можуть перебігати двома шляхами.
Найістотнішою в надрах Сонця є реакція протон-протонного (р-р) циклу. Цикл починається з украй рідкісної події - перетворення протона на нейтрон при його особливо тісному зближенні з іншим протоном; ця подія називається -розпадом протона, бо під час розпаду утворюється позитивна р-частинка - позитрон. Схема цього циклу така:
р + р 13 +	+ +1.44 МеВ,
ІЗ + р 3Не + ,
;!Не + 3Не 4Не + 2 р +.

       Від центра Сонця і до віддалі (0.2-0,3) знаходиться його ядро- зона, де зосереджена половина сонячної маси і виділяється практично вся енергія, що змушує його світитись. Оскільки перенос енергії в ядрі відбувається не конвекцією, а переви - промінюванням квантів, такий стан ядра називають променистим.
   На віддалі понад 0.3 від центра температура і тиск стають меншими ніж 5 млн К і 10 млрд атмосфер. За таких умов ядерні реакції відбуватися не можуть. Енергія, утворена в ядрі, лише передається далі шляхом поглинання -квантів із більших глибин і наступного їх переви- промінювання. При цьому замість одного поглинутого -кванта великої енергії атоми, як правило, послідовно випромінюють кілька квантів з меншою енергією. Як наслідок, жорсткі -кванти дробляться на менш енергійні, і врешті-решт до фотосфери дістаються кванти видимого і теплового випромінювання, які остаточно і вивільняються назовні.
   Зона, в якій енергія переноситься шляхом поглинання випромінювання і наступного його перевипромінювання. називається зоною променистої рівноваги.
      Вище цього рівня зростає непрозорість речовини, і випромінювання, замкнуте під її товщею, не встигає відводити все вироблене «тепло». Тому в перенесенні енергії починає брати участь сама речовина, і безпосередньо під фотосферою вздовж останніх 0,2 утворюється конвективна зона, де енергія переноситься шляхом конвекції. Інакше кажучи, приповерхневий шар Сонця «кипить», тобто перебуває у стані конвективної рівноваги.
   Одним із проявів конвекції у фотосфері Сонця є грануляція.
   В цілому процес передачі енергії від центральних областей до фотосфери дуже повільний і триває мільйони років.

     На сонячній поверхні часто спостерігаються особливі утворення: ділянки з підвищеною яскравістю - факели, ділянки із зниженою яскравістю - плями, інколи з'являються короткоживучі дуже яскраві спалахи, а на краю диска помітні протуберанці. Всі вони є активними утворами на Сонці, а їхня поява і розвиток -це прояв сонячної активності.
   Місця, де спостерігаються активні утвори, отримали назву активних зон. їхня головна характеристика - це сильні локальні магнітні поля, які виходять на поверхню Сонця і є набагато сильнішими від  його регулярного магнітного поля.
Активні зони у фотосфері проявляють себе передовсім сонячними плямами. За контрастом із фотосферою сонячні плями мають вигляд темних утворень, тому що температура речовини в них менша, ніж у навколишніх ділянках фотосфери. Трапляються як поодинокі плями, так і їхні групи. Розміри плям в середньому рівні 40 000 км, проте бувають плями діаметром до 180 000 км.
У плямах є сильні магнітні поля, які виникають при конвективних рухах речовини у підфотосферних шарах. Сильне магнітне поле гальмує вихід гарячої сонячної речовини з його надр, і саме тому температура поверхні Сонця у цьому місці знижується.        Пляма, в якій магнітні силові лінії виходять з-під поверхні, має північну полярність N. якщо ж ці лінії йдуть під поверхню - південну Б. Магнітні силові лінії, які виходять із плям, іноді простягаються далеко за поверхню Сонця.    На сонячному диску спостерігаються світлі утвори - факели. Вони є повсюдними супутниками плям. Оскільки в самій плямі потік енергії менший (а з глибини Сонця він рівномірний у всіх напрямках), то ділянка поруч з плямою - факел - це місце, де її надходить більше.

      Циклічність сонячної активності. В середині XIX ст. було виявлено, що в різні роки кількість плям на Сонці неоднакова. Є роки, коли їх багато -це максимум активності.І навпаки, бувають роки, коли їх на Сонці дуже мало -це мінімум активності.

За міру плямотворної діяльності Сонця прийнято число Вольфа.де g — кількість груп плям. 1'—
загальна кількість усіх плям, які є в цей момент на диску СонцяПри спостереженнях Сонця
через густочервоний світлофільтр на краю диска видно своєрідні світлі виступи над поверхнею,
його, які можуть простягатися далеко за межі хромосфери аж у корону.
   Такі викиди речовини називаються протуберанцями. Протуберанці - це речовина, яка підіймається над сонячною поверхнею і утримується над нею завдяки магнітному полю.
    Протуберанці - найграндіозніші утворення в атмосфері Сонця. Довжина деяких з них сягає 200 000 км, товщина - кілька тисяч кілометрів. В проекції на сонячний диск вони мають вигляд вигнутих темних волокон, часто витягнутих у напрямку схід-захід уздовж паралелі.

      Досить часто над сонячними плямами у хромосфері відбуваються хромосферні спалахи - найбільш вражаючий прояв сонячної активності.
    Як правило, спалах починається зі швидкого зростання температури корони до 40 млн К, що призводить до сплеску м'якого рентгенівського випромінювання. Потім під зоною зростання температури в короні підвищується температура хромосфери. Найпотужніші спалахи видно без допомоги фільтра. Яскравість спалахів може бути на 50% більшою за яскравість фотосфери.
    За сучасними уявленнями, спалах - це раптове виділення енергії, накопиченої у магнітному полі активної зони. На певній висоті над поверхнею Сонця виникає зона, де магнітне поле на невеликому відрізку різко змінюється за величиною і напрямком. Це супроводжується прискоренням заряджених частинок і перетворенням їх на високоенергійні. При цьому речовина нагрівається, з'являється потужне електромагнітне випромінювання у рентгенівському, ультрафіолетовому та радіодіапазоні, а також у міжпланетний простір у радіальному напрямку викидається струмінь частинок високої енергії зі швидкостями 3 000-
ЗО ООО км/с. Процес розвитку невеликих спалахів триває 5-10 хв. найпотужніших - до семи годин. З усіх активних утворень спалахи вирізняються своєю особливою здатністю впливати на геофізичний стан Землі. І хоча принцип утворення спалахів вчені зрозуміли, детальної теорії поки що.немає.

     Вплив сонячної активності на магнітосферу і атмосферу Землі. Оскільки під час спалаху потік рентгенівських квантів зростає у 100-400 разів, то вже через 8 хв 20 с вони досягають орбіти Землі й проникають в іоносферу. Жорстке випромінювання спричиняє додаткову іонізацію повітря. Як наслідок, змінюється щільність іоносферних шарів і їхня відбивна здатність, а тому одразу ж порушується зв'язок на коротких радіохвилях. Почасти також руйнується озоновий шар. і до поверхні Землі проникає підвищена кількість ультрафіолету.
    Через декілька годин після спалаху Землі досягає потік високо-енергійних частинок. Завдяки наявності геомагнітного поля вони не потрапляють на земну поверхню, але в районах магнітних полюсів, де силові магнітні лінії виходять з поверхні або входять у неї. частинки проникають до висот 100 км. іонізують і збуджують атоми повітря. 1 їри поверненні атомів до нейтрального стану відбувається висвічування, яке спостерігається у вигляді полярних сяйв - дивовижних.
     Магнітні бурі. Ще через 1-2 доби Землі досягає підсилений потік сонячного вітру. Під його дією земна магнітосфера стискається. Але. як відомо, навколо Землі у пастці силових геомагнітних ліній є багато заряджених частинок (радіаційні пояси).
     При стисненні магнітосфери напруженість магнітного поля збільшується, при розширенні, навпаки, зменшується. Так виникає окремий сплеск геомагнітного збурення тривалістю близько години. Потужні сонячні збурення обумовлюють тривале підсилення сонячного вітру. В магнітосферу надходить один імпульс за іншим. Виникає послідовна серія збурень геомагнітного поля, коли його напруженість швидко і різко змінюється — настає магнітна буря.

     Вплив активності Сонця на погоду. Активність Сонця впливає на погоду. Цей зв'язок можна прослідкувати таким чином. Встановлено, що крім екваторіального кільцевого струму, в районах геомагнітних полюсів на віддалі 20 вночі та 10 удень на висоті близько 100 км приблизно вздовж магнітних паралелей також тече електричний струм. Після надходження від Сонця посиленого потоку заряджених частинок деяка їхня кількість затримується у високих широтах і підсилює цю течію. Збільшення струму призводить до додаткового розігріву атмосфери. Від місця розігріву вниз до тропосфери проникає хвилеподібний імпульс, який далі вздовж поверхні Землі поширюється впродовж кількох годин до низьких широт. Ці хвилі є тим енергетичним мостом між іоносферою і тропосферою, який передає енергію корпускулярних сонячних потоків погодному шару повітря. Еіони підсилюють меридіональну циркуляцію повітря і зменшують зональну. Там. де тиск був низьким, він стає ще нижчим, а де був високим - ще вищим. За таких умов у тропічній зоні народжуються тайфуни, а у місцях з різко вираженим континентальним кліматом - засухи.

      Сонячна активність і біосфера Землі. Впливаючи на погоду і клімат, сонячна активність не може не впливати на рослинний світ. Було зібрано багато зрізів дерев з чітко вираженими річними кільцями. Серед них були зрізи секвойї віком 3 200 років і дев'ятнадцяти 500-річних дерев. У всіх дерев визначали товщину річних кілець з точністю до 0.01 мм. Виявилося, що в роки максимумів сонячної активності приріст дерев був більшим, ніж у роки мінімумів. А те, що врожайність сільсько господарських культур і відповідно ціни на них співвідносяться з кількістю сонячних плям, стало вже класичним прикладом.
      До сонячної активності небайдужий і тваринний світ. Тісно пов'язані з 11-річним циклом періоди підвищеного розмноження каракуртів, бліх, пустельної саранчі тощо. Останню в періоди між піками сонячної активності взагалі не можна виявити.

       Вплив сонячної активності на людину. Численні дослідження показали, що
  найчутливішими до змін напруженості геомагнітного поля, обумовлених сонячною активністю, є нервова і серцево-судинна системи людини.
     Вплив виявляється по-різному: через зміну електричних властивостей тканин людського організму; через вільні радикали у клітинах; через індукційні струми, що виникають в організмі під впливом геомагнітних полів: через зміну проникності клітинних мембран тощо. Як наслідок, у людей з хворобами серцево-судинної системи під час геомагнітних бур погіршується стан, збільшується число інфарктів та інсультів.
     У здорових людей змінюється сприйняття часу, сповільнюється рухова реакція, різко знижується короткочасна пам'ять, об'єм та інтенсивність уваги. Навіть у спеціально тренованих людей - спортсменів вищого класу та льотчиків - зафіксовано підвищену кількість помилок при виконанні контрольних завдань. Різкі й часті збільшення збуреності геомагнітного поля, впливаючи на візерунок біопотенціалів мозку, погіршують сон.
     Все це відбивається на виконанні робіт, які вимагають точності та уваги, спричиняє збільшення травматизму на виробництві та кількості автотранспортних пригод. А люди з порушеннями функцій головного мозку в такі дні часто потрапляють на лікарняне ліжко.
     Сонячна активність впливає на систему крові людини. Під час геомагнітних бур швидкість згортання крові зменшується на 8%. А кількість білих кров'яних тілець - лейкоцитів, від яких, як відомо, залежить опірність організму різним інфекційним захворюванням, у роки активного Сонця знижується в 1.5-1.7 раза. Так що поширеність епідемій у цей час може залежати не лише від посилення діяльності патогенних мікроорганізмів.
     Отже, молена з упевненістю сказати, що ізоляція біосфери від дії космічних чинників відносна. Біосфера дуже чуйно реагує на зміну параметрів зовнішнього середовища.
     У зв'язку з цим дуже важливо вести регулярні спостереження за Сонцем і вміти аналізувати різг і явища на ньому. Саме цим і займаються багато обсерваторій світу.